Jonathan Cranston

ZVĚROLÉKAŘ NA CESTÁCH

Od domácích mazlíčků k pandám: můj život se zvířaty

Ikar

Jonathan Cranston

THE TRAVELLING VET

Copyright © Jonathan Cranston, 2018

Illustrations copyright © Sarah Jones, www.sjonesfineart.com

Published by arrangement with Rachel Mills Literary Ltd.

All rights reserved

Translation © 2020 by Ivana Nuhlíčková

ISBN 978-80-249-4192-9

Maxovi,

skutečnému příteli, společníkovi a učiteli

PŘEDMLUVA

Zvířata. Tento termín zahrnuje bezpočet různorodých živočichů, kteří obývají naši planetu. Odhady jednotlivých druhů se pohybují v rozmezí dvou až padesáti milionů. Pro mnohé lidi jsou to jen ojedinělí spoluobyvatelé jejich světa – pavouk ve vaně, pták v zahradě, potkan v garáži nebo opice, která ničí jejich stánky na trhu. Pro mě ale zvířata vždycky byla nedílnou součástí mého světa. Vědomě jsem toužil stát se veterinářem už od šesti let.

Když se rychle posuneme o třicet jedna let, teď, jedenáct let po dokončení studia, je moje vášeň pro ně zřejmě ještě silnější než dříve. Každoroční cesty do Afriky a rozmanitost druhů, s nimiž jsem měl to štěstí pracovat, mi rozšířily obzory a ukázaly mi, jak úžasný je zvířecí svět. Ve třech letech jsem se zajímal o kuřata, jehňátka a psy, v jedenatřiceti se věnuji pandám, žirafám, leopardům a nosorožcům a zůstávám nad nimi ve stejném úžasu. Stejně jako drogově závislí, kteří touží po další dávce, nebo jako surfař, který vyhlíží velkou vlnu, mojí drogou byla vždycky říše zvířat. Pokaždé mě uchvátilo setkání s novými druhy, jejich léčení, možnost zažít je zblízka v jejich přirozeném prostředí, něco nového se o nich dozvědět a pozitivně přispět k jejich propagaci. To jsem vždycky vnímal jako výsadu.

To, co začalo jako sen šestiletého kluka stát se veterinářem, se vyvinulo v touhu cestovat po světě a setkávat se s udivující rozmanitostí zvířat, která sdílejí tuto planetu s námi. Od prehistorických nilských krokodýlů k roztomilým vakoveverkám létavým nebo tajemným levhartům sněžným – s čím větším množstvím druhů se setkám, tím více to podněcuje moji vášeň.

Tento vývoj mých zájmů ale nijak neumenšil nadšení, které denně prožívám jako venkovský veterinář ve Spojeném království. Působím v oboru už jedenáct let, ale ta práce mi připadá stejně fascinující a zajímavá jako na začátku. Nezažil jsem, nezažívám a asi ani nezažiju dva stejné dny. Když jdu ráno do práce, nikdy nevím, co ten den přinese, s jakými zvířaty nebo situacemi se budu muset vyrovnat. Pes, kráva, králík, kůň, slepice, vepř, alpaka nebo želva; smrt, život, tragédie, triumf, radost, vážnost, rutina nebo podivnost – moje profese je naprosto jedinečná v tom, co přináší. Každý den představuje emocionální horskou dráhu, kde si člověk jednu chvíli myslí, že problém rozlouskl, ale vzápětí se vynoří něco, co vám připomene, že se stále máte co učit.

Často panuje mylné přesvědčení, že veterinář se věnuje výhradně zvířatům. Pravda je ale taková, že ve skutečnosti se stejným dílem, nebo možná ještě více, věnuje lidem. Nejlepší veterináři získají svoji pověst jedině tehdy, pokud umějí dobře komunikovat s lidmi. K tomu ale dojde, pokud člověk dokáže plně pochopit a přijmout skutečnost, že krásu a sílu vztahu mezi člověkem a zvířetem je možné chápat jako nádherný a jedinečný vztah mezi lidmi. Inuité se spoléhají na smečku tažných psů, nepálský farmář na vola, aby mohl orat, Mongol potřebuje orla k lovu; farmář, který zná všechna zvířata jménem, chovatel v zoologické zahradě, který zvířata denně krmí a stará se o ně; vdova, které jako společník zůstal jen její pejsek; dítě s prvním mazlíčkem; ať jsou okolnosti jakékoli, zásah veterináře nevyhnutelně zahrnuje pochopení a zvládnutí tohoto vztahu, schopnost podělit se o radost či smutek, zvěrolékař musí umět usměrnit a povzbudit, nebo vybízet k pokoře, podle toho, co situace vyžaduje.

V mém případě tento vztah dodává mé práci velkou radost, ačkoli jsem byl svědkem několika nepochopitelných projevů zvířecí krutosti, většina mých zkušeností podtrhuje to nejlepší z lidské povahy a vnímám jako privilegium setkávat se s lidmi, kteří se starají o nejrůznější zvířata, která já léčím.

Doufám, že se mi v této knize podaří vyjádřit, jak moc mám svoji práci rád, předat čtenáři pocit, jak výjimečný a úžasný může být život zvěrolékaře. Předkládám skutečné příběhy, které se dají chápat jako inspirující, ale i absurdní. Některá jména a místa jsem změnil, abych ochránil soukromí zúčastněných. Některá z těch zvířat byla domácími mazlíčky, některá patřila mezi hospodářská zvířata, s jinými jsem se setkal v zoologických zahradách nebo ve volné přírodě. Snažím se také podělit o některá fakta o těchto krásných tvorech a zdůraznit neutěšenou situaci, v nichž se řada z nich ocitá. Příběhy nevyprávím chronologicky, nevěnuji se systematicky jednotlivým druhům. Krása života – veškerého života – spočívá v bohatství pestré škály a jedna z velkých radostí mého povolání spočívá v tom, že člověk neví, co se přihodí ze dne na den nebo kdo se objeví ve dveřích.

Vstupte tedy prosím do mé ordinace, protože tahle knížka je váš seznam pacientů, v každé kapitole se seznámíte s novým pacientem, s jiným zvířetem a individuálním jedinečným problémem.

Jonathan Cranston

březen 2018

ÚVOD

„Velikost národa lze posuzovat podle způsobu, jak se chová ke zvířatům.“

Mahátma Gándhí

Určitě není mnoho zvěrolékařů, kteří zašívali dinosaura. Takovou ctižádost by asi výchovný poradce ve škole nebral příliš vážně. Ten můj mi přihlášku na veterinární fakultu rozmlouval. Měl pocit, že je to příliš soutěživý obor, kde bych mohl strádat. Třináctkrát mě odmítl, možná měl pravdu, ale touhu šestiletého kluka není jen tak jednoduché zmařit. Teď, jedenáct let po dokončení studia, jsem nejen veterinářem, ale poznal jsem téměř všechny aspekty své profese, působil jsem na čtyřech kontinentech, pečoval o některá z ikonických zvířat planety, působil jsem jako veterinární poradce ve velmi úspěšném hollywoodském filmu. Když se na to dívám s odstupem, pořád tomu ani sám nemohu uvěřit.

„Existuje milion způsobů, jak prožít život, kamaráde.“

Billova slova se mi rozléhají v hlavě, když se rozhlížím z okénka auta. Bylo deštivé listopadové ráno, takové, které připomíná spíš podzim než blížící se zimu, s rodinným přítelem Billem jsme projížděli krásnými vesnicemi a údolími v Brecon Beacons, nízká mlha kolem nás vytvářela tajuplný udivující svět. Přemýšlel jsem o lidech, kteří bydlí za dveřmi, jež jsme míjeli, o farmářích, kteří v té nádherné krajině pracují, o prodavačích, pošťácích nebo řidičích autobusů. Všichni žili svůj život a každý z nich udělal mnoho rozhodnutí, měl spoustu možností, zažil řadu příběhů, tragédií či zázraků, jež je provázely životem, který prožívali právě v tento listopadový den roku 2015.

Pokud šlo o mě, život se mohl vyvíjet úplně jinak. Už od šesti let jsem toužil být zvěrolékařem. Chci říct, že jsem to skutečně chtěl a nic mě nedokázalo a nemohlo přimět, abych své rozhodnutí změnil. Náznaky se ale určitě objevily už daleko dřív. Na fotkách z dětství jsem s kuřátky nebo jehňátky pod paží od chvíle, kdy jsem začal chodit, nebo usínám vedle zlatého retrívra svých prarodičů. Dalo by se říct, že jsem se pro tu práci narodil a nikdy jsem nezaváhal. V neděli 13. srpna 2000 jsem se ale chystal začít studovat patologii a mikrobiologii na univerzitě v Bristolu, minimálně dvakrát mě odmítli na každé veterinární škole ve Spojeném království, jednou i z univerzity v Dublinu. Předešlý rok jsem odmítl studovat zoologii v Liverpoolu a nuceně jsem si vzal rok volna v naději, že se později dostanu na nějakou veterinární školu. Kde jsem mohl být v roce 2017, kdybych se rozhodl pro jinou cestu. Jiné město, jiní přátelé, jiná kariéra – v duchu probírám miliony možností. A dokonce i s prací veterináře, k níž jsem se nakonec dostal, mohlo být všechno úplně jinak.

Vzpomínám si, jak jsme jednou večer seděli s přáteli u stolu v obýváku mých rodičů, večírek na oslavu mých osmnáctých narozenin se chýlil ke konci, hudba přestávala hrát, světla pohasla, já jen usrkával zbytky piva. Prázdné lahve, napůl vypité sklenice, skvrny od červeného vína na ubruse, nedojedené talíře jednohubek a misky s chipsy a drobným občerstvením. Rodiče kolem nás uklízeli, ale my si dál povídali, přemítali o životě a chystali se na další velký krok. Probírali jsme naděje, touhy a sny. Kde budeme za deset let? Pro mě byla odpověď celkem jednoduchá. Budu v šest hodin ráno za deštivého zamlženého jarního rána někde uprostřed polí, slunce se začne teprve prodírat mraky. Zelený Land Rover Defender budu mít zaparkovaný, dveře kufru otevřené a po poli budou pobíhat mí dva psi. Já budu o pár metrů dál ležet u telící se krávy, farmář bude postávat nade mnou a povzbuzovat mě. Mým snem bylo stát se venkovským veterinářem, který pečuje o všechny druhy zvířat.

A za deset let, v osmadvaceti, jsem přesně tím i byl, ačkoli místo Land Roveru Defender to byl Isuzu Trooper a místo dvou psů jsem měl jen jednoho, Maxe. Hned po ukončení školy jsem dostal nabídku na práci snů a působil na venkově v severním Devonu. Ale když se posuneme o dalších sedm let, pracoval jsem na čtyřech kontinentech, pečoval o více než stovku různých druhů zvířat od rutinních psů, koček, krav, koní, prasat a ovcí až k exotičtějšímu sněžnému levhartovi, slonovi, hrochovi a pandě velké (abych jmenoval alespoň několik z nich). Teď působím jako konzultant při natáčení filmů, dokonce radím i o vyhynulých dinosaurech. Bezesporu to je nezvyklá a neplánovaná cesta, kterou jsem se vydal. Ale to je život, věci se dějí, příležitosti se objevují a možnosti přicházejí.

Takže starý moudrý Bill měl pravdu, skutečně existuje milion nejrůznějších způsobů, jak žít, nejenom jako jeden ze 7,2 miliardy lidí na planetě, ale jako jeden z dvaceti tisíc britských veterinářů. Teď mám ale deset let po škole a růžové brýle jsem dávno odložil. Prošel jsem nekonečným procesem žádostí, usiloval o místo v zdlouhavém intenzivním kurzu, nakonec jsem uspěl a přestěhoval se daleko od místa, kde jsem původně žil, začal jsem pracovat v oboru, kde bývají dny dlouhé, osamělé a plné stresu, jsou tělesně i emocionálně vysilující. Přes hrdost, kterou jsem vždycky cítil z té zkratky MRCVS (člen královské veterinární společnosti), si uvědomuji, že moje profese patří mezi ty s nejvyšším počtem sebevražd. A ačkoli si veřejnost myslí něco jiného, platy jsou tu podprůměrné – pokud se počítají všechny odpracované hodiny, je zvěrolékař pod minimální mzdou. Měl jsem nejrůznější jizvy a zranění od kousnutí, kopnutí, poškrábání, nabodnutí, říznutí, šití, zvíře si na mě stouplo, přimáčklo mě, obtisklo se na mě, zažil jsem i pronásledování. Měl jsem na sobě snad každou představitelnou tělesnou tekutinu. Krev, hnis, moč, průjmovou stolici, plodovou vodu, obsah žaludku, výměšky análních žláz i rozkládající se tkáň. Omylem jsem skočil do silážní jámy, zajel do několika příkopů, spadl do rybníka, dokonce jsem byl hospitalizovaný se dvěma litry pleurálního výpotku poté, co jsem se nakazil tuberkulózou dobytka a musel prodělat roční léčení.

Kdybych měl tu možnost, změnil bych něco? Vrátil bych se a řekl svému šestiletému já, že to za to všechno nestálo, aby se zaměřilo na něco jiného? Při pohledu z okna toho listopadového rána a při představě, co jsem dělal těch deset dlouhých let, s jakými lidmi jsem se setkal, jak kolegy, tak klienty, s jakými zvířaty jsem pracoval a léčil je, jaké zkušenosti jsem získal a jaká místa navštívil, jsem bez váhání mohl důrazně odpovědět: „Ne.“

Vlastně mě v tu chvíli napadlo, že teprve začínám.

1

PÁSOVEC

„Pásovci mohou být láskyplnými mazlíčky. Pokud po té láskyplnosti opravdu tak moc toužíte.“

Will Cuppy

Živočišná říše je obrovská a neuvěřitelná. Osobně si myslím, že není možné se dívat na dokumentární filmy o přírodě, aniž by člověka nezaplavila úcta a údiv nad rozmanitostí nejrůznějších druhů zvířat, s nimiž sdílíme tuto planetu.

Obecně se usuzuje, že jako zvěrolékař budu automaticky znát každé zvíře, které se mi ocitne na vyšetřovacím stole nebo se s ním setkám za vraty stodoly, a dokážu ho léčit. Pro mnohé představuje šok a zklamání, když přiznám, že opravdu netuším, jakými nemocemi může trpět Triturus cristatus (čolek velký). Přesto se mi ten předpoklad líbí a ze všech sil jsem se ho snažil naplnit, ale bohužel i po pětiletém studiu jsou druhy, o nichž nic nevím. Vlk hřivnatý, panda velká, levhart sněžný nebo čtverzubec, abych jmenoval alespoň některé.

Jak vlastně vypadá studijní plán veterinární fakulty?

No, existuje šest druhů, jejichž studiem se zabýváme opravdu do hloubky, všechno jsou to savci: kůň, kráva, vepř, ovce, pes a kočka. Několik týdnů výuky je věnováno menším zvířatům (králík, morče, křeček a podobně), pár dnů se věnuje plazům a ptákům, nějaká hodina obojživelníkům a rybám. Možná to vypadá žalostně nepatřičně, zvlášť pokud patříte mezi milovníky některého z těch opomíjených druhů, ale na chvíli se zamyslete a spočítejte si to. Při umírněném odhadu existuje na této planetě 6,7 milionů různých druhů, takže při běžné délce studia by vyšlo asi osmnáct vteřin na jeden druh, abychom se dozvěděli všechno o jeho anatomii, fyziologii, chování, léčebné farmakologii, lécích, chirurgii, péči o chrup, stomatologii, endokrinologii, onkologii a reprodukci. A člověk by celých pět let musel studovat čtyřiadvacet hodin denně, sedm dní v týdnu, aniž by měl čas připravit se na nejpodstatnější aspekty své práce, péči, soucit a poradenství. Doufám, že chápete, že musí bohužel dojít k několika opomenutím.

Pro mnohé je dokončení veterinární fakulty jen prvním krokem k celoživotnínu studiu exotičtějších zvířat, pro zbytek z nás se tito odborníci stávají cenným zdrojem informací. Pro ty, kdo provozují všeobecnou praxi, existuje pár dovedností, které je třeba zvládnout, abychom snížili tento deficit znalostí. Především existuje princip podobnosti zvířat. Například o králíka můžete pečovat, jako by to byl miniaturní kůň, mají podobný systém trávení, který probíhá především ve střevě, mají hypsodontní chrup, což znamená, že jim zuby neustále dorůstají. Alpaky a lamy jsou obojí přežvýkavci jako hovězí dobytek nebo ovce, fretky mají hodně společného se psy. Potom je tu i teorie laterárního uvažování. Pokud se starám o psa s průjmem, který nedobrovolně vyzdobil majitelům obývák, začnu sérií otázek. Co to způsobilo? Jaké tělesné systémy jsou do toho zapojené? Jaké aktuální a dlouhodobé požadavky to zvíře má? Je dehydrované a potřebuje zavodnit? Má bakteriální infekci vyžadující antibiotika? Má nějaké parazity a je potřeba jej odčervit? Nebo se jen nacpal při nedělním rodinném obědě? Pokud mohu takovou hádanku vyřešit v souvislosti se psem, proč ne se surikatou, jelenem anebo klokanem? A samozřejmě, pokud tohle všechno selže, máme ještě Google…

Ano, přiznávám, že během desetileté praxe jsem se na Google obrátil mnohokrát. Vzpomínám si, kdy k tomu došlo poprvé. Byl jsem několik měsíců po škole a můj šéf Simon mě požádal, abych zašel za klientem a očkoval jeho sbírku krajt zelených. Některé z nich podlehly respirační infekci způsobené bakterií mycoplasma a vzhledem k hodnotě takové sbírky Simon navrhl ošetřit je všechny. Byl jsem nadšený a ochotný pustit se do čehokoli. Kromě toho to byl šéfův požadavek, takže jsem neměl pocit, že bych mohl odmítnout. Jediný problém spočíval v tom, že o krajtě zelené jsem nikdy předtím neslyšel, natož abych o ní něco věděl. Jako nováček asi budu muset získat klientovu důvěru a zodpovědět nejrůznější otázky, protože než vyšetřím všechny ty hady, zabere to minimálně hodinu. Nechtěl jsem vypadat jako naprostý ignorant, a protože jsem věděl, že často je nejlepší obranou útok, napadlo mě, že bych si mohl přečíst několik užitečných informací, což by mi pomohlo získat jeho důvěru a úctu a z této hrozivé návštěvy by mohla být zajímavá zkušenost. Tak jsem se obrátil na Google. Zjistil jsem, že Morelia viridis žije poblíž deštných pralesů v Nové Guineji, na indonéských ostrovech a na poloostrově York v Austrálii, takže vyžaduje teplo a dostatečnou vlhkost. Už jméno toho hada naznačuje, že žije především na stromech, živí se malými hlodavci a plazy. Jejich chování v zajetí vyžaduje určité zkušenosti, ale pokud mají zajištěné správné životní podmínky, prospívají dobře. Vyzbrojen těmito znalostmi jsem se cítil sebejistější a vyrazil.

Majitel mě podezíravě přivítal, očividně odhadoval mé schopnosti zvěrolékaře pro herpetologickou komunitu. Příjemně jsem se usmál, představil jsem se a snažil se nedat najevo nervozitu. Bylo mi jasné, že mě bude stát hodně snahy získat si jeho důvěru, ale nijak mě to nepřekvapilo. Tak rozsáhlá sbírka měla hodnotu několik tisíc liber, takže to byl poměrně náročný koníček. Provedl mě domem do domku na zahradě, který byl určený jen plazům. Vypadal impozantně. Okamžitě jsem si všiml vlhkosti a teploty, měl jsem pocit, jako bych právě vešel do amazonské džungle. Tři stěny obklopovala terária, mezi zeleným listím se skrývali jejich obyvatelé. Každé z terárií mělo digitální monitor, který ukazoval teplotu a vlhkost. U soukromníka jsem podobné profesionální vybavení nikdy neviděl, uvědomil jsem si, že tento člověk bezesporu ví, co dělá. Připadal jsem si trochu nepatřičně, ale snažil jsem se uklidnit. Koneckonců mám je jen naočkovat, a to už jsem dělal. Jenomže tohle byl člověk, od kterého jsem se toho mohl hodně dozvědět, takže bylo potřeba to zvládnout správně. Potřeboval jsem, aby věřil mým profesionálním schopnostem, aby se natolik uvolnil, že se rozpovídá o své vášni, což bude lepší, než kdyby ostražitě hlídal své miláčky. Bylo mi jasné, že mám omezenou možnost na něj zapůsobit, tak jsem se do toho pustil.

„Ta vlhkost člověka hned po příchodu přímo udeří,“ začal jsem, „jako bychom byli na Nové Guineji nebo v indonéském deštném pralese.“ Nebyla to sice úplně nejlepší hláška, byl to jen začátek, musel jsem ještě něco dodat. „Může být docela náročné chovat je v zajetí, napodobit jejich přirozené prostředí, ale musím říct, že takováto terária jsem ještě nikdy neviděl.“ Ten kompliment se vyplatil, cítil jsem, že se chovatel začíná uvolňovat. Možná by neškodilo přidat ještě jednu pochvalu. Došel jsem k jednomu z terárií a nakoukl dovnitř. Dalo mi hodně práce, než jsem jeho obyvatele našel, tak splýval s prostředím. Had byl stočený na jedné z větví v těsně svinutých smyčkách s hlavou položenou uprostřed. Byl limetkově zelený s bílými skvrnami po celém těle. Viděl jsem fotografie na Googlu, ale reálně byli ti plazi skutečně nádherní.

„Moc se mi líbí ten jedinečný způsob, jak se skládají na větvi… Jsou opravdu nádherní.“

Závěrečný kompliment zabral a ten muž se uvolnil. Připadal jsem si, jako kdybych znal tajný pozdrav nějakého společenství. Přijal mě za svého! Při očkování mi o každém z hadů vyprávěl. Práci jsme zvládli poměrně rychle, ale protože měl o plazech opravdu rozsáhlé znalosti, o něž se mohl podělit, a já byl pozorný posluchač, nabídl mi šálek čaje. Jeho informace byly fascinující, navíc se mi ulevilo, že jsem úkol splnil bez problémů, tak jsem s radostí přijal. Když jsem po hodině odcházel, loučili jsme se jako dlouholetí přátelé. Cestou k autu jsem se spokojeně usmíval. Kdykoli potom volal do naší ordinace, vždycky vyžadoval „veterináře herpetologa“.

Google se tehdy vyplatil, ale to jsem měl půlhodinovou přestávku na oběd, kdy jsem se mohl připravit a všechno potřebné vyhledat. Když mě internet zachraňoval při další příležitosti, okolnosti už nebyly tak jednoduché.

Často dostávám otázku, s jakým nejpodivnějším zvířetem jsem se v ordinaci setkal. Mám několik kandidátů – rosničku kubánskou, vakoveverku létavou a skunka, ti by se nejspíš objevili ve vrcholné desítce. Ale zažil jsem vyšetření, které mi uvízne v paměti navždycky – pásovec.

Byl obyčejný březnový pátek. Den jsem zahájil v šest hodin ráno uprostřed Exmooru kontrolou tuberkulinového testu stáda čítajícího šedesát kusů dobytka. Bylo chladné ráno, pracovali jsme na malé odlehlé zchátralé farmě kilometry daleko od dalšího lidského obydlí. Jednoduchý kožní tuberkulinový test představuje u dobytka standard. Používá se už sto let, každému ze zvířat se vpraví na krku pod kůži bovinní a aviánní tuberkulin, potom se po sedmdesáti dvou hodinách místo vpichu zkontroluje. Pokud je vpich po bovinním tuberkulínu oteklý víc než po avianním, je pravděpodobné, že je zvíře nemocné. Teď jsem jel na kontrolní návštěvu a bylo mi jasné, že tato část testu neproběhne jednoduše. U místního dobytka to nikdy nebylo snadné. Tady se jednalo o různorodé stádo, zvířata přivezli z trhu jako telata a od chvíle, kdy opustila náklaďák, se s lidmi moc nesetkávala. Všechno to byla hybridní plemena, většinou od fríské-herefordské matky křížené s býkem plemene charolais, aberdeen angus, belgický modrý, simmental nebo limousin. A právě kříženci s plemenem limousin vždycky působili největší problémy. Byla to divoká zvířata, která se plašila, stačilo, aby se jedno dalo do pohybu, a vyrazil i zbytek. Už jsem strávil dost času pronásledováním rozmarných zvířat po polích, močálech a vřesovištích, abych věděl, že právě tyto kusy bývají v čele. Úterní návštěva proběhla hladce, ale teď už byla zvířata nervózní, ostražitá a tlačila se jedno na druhé.

Když jsme je vyváděli ze stodoly do ohrady, při pohledu na vůdčího býka mi bylo jasné, co jsem potřeboval vědět. Hlava nahoře, těkavý pohled, funěl a pobíhal kolem, bylo vidět, že je nervózní a podrážděný. V tu chvíli jsem pochopil, že tahle práce, která by se dala zvládnout za půl hodiny, zabere několik hodin a bude vyžadovat auta a čtyřkolky, abychom mohli stádo pronásledovat po vřesovišti. A samozřejmě tu byl vůdčí býk, který vyrazil jako první, chvíli poskakoval, pobíhal dokola v ohradě a hledal nějaké slabé místo, ať už to byla vrata, stěna nebo plot. Za pár okamžiků ho našel a rozběhl se k metr a půl vysokým vratům, která oddělovala ohradu od pastvin a vřesovišť. Pokusil se vrata přeskočit, dopadl na ně zadkem, zohýbal je, ale měl natolik velkou hybnost, že vytrhl závěsy upevněné na chatrném sloupku, takže vrata odvlekl asi deset metrů do pole, než se jich na cestě za svobodou konečně zbavil. Vrata zmizela a svoboda a pole působily velice lákavě, zbytek stáda na nic nečekal a následoval kamaráda. My čtyři jsme jen stáli v ohradě a dívali se, jak se za nimi zvedá prach, když mizeli v dáli.

O tři hodiny později jsem z farmy odjížděl, práce byla sice hotová, ale měl jsem zpoždění na další návštěvy.

Zbytek ošetření probíhal méně dramaticky. Čekalo mě tele se zápalem plic, několik kastrací, kulhající kůň s abscesem pod kopytem, potom rodící ovce, které bylo třeba pomoct císařským řezem. Už od studií jsem měl období, kdy se rodila jehňata, velice rád, když jsem teď viděl dvě mláďata, která se dostala v pořádku na svět a sála od maminky a vrtěla ocásky, byl jsem opravdu šťastný. Bohužel rodící ovce představovala finanční zátěž, takže nás málokdo povolal, ale tady šlo o dobré zvíře a farmář mu chtěl pomoct, tak jsem provedl císařský řez a správné rozhodnutí potvrdila dvě zdravá jehňata.

Dokončil jsem návštěvy na farmách a spěchal do ordinace, abych se od čtyř věnoval péči o malá zvířata.

Ten den jsem se ani nezastavil, cestou mezi dvěma návštěvami jsem jen zhltl sendvič a můj pes Max se pár minut proběhl na cestě mezi farmami. Když jsem ho volal zpátky do auta, vrhl na mě znechucený pohled a já slíbil, že mu po práci dopřeju dlouhou procházku po pláži.

Po návratu do ordinace jsem zjistil, že je tři čtvrtě na čtyři, takže mi zbýval tak čas se umýt, dopřát si šálek čaje a obléknout bílý plášť, potom jsem vykročil do ordinace. Podíval jsem se, kdo je na ten den objednaný, abych se duševně připravil a zjistil, jestli je mezi pacienty i někdo z těch, které léčíme, a zda bude vyžadovat více pozornosti. Zjistil jsem, že pacienty mám od čtyř až do půl sedmé. Na každého z nich bylo plánovaných deset minut, takže jich bylo patnáct. Na první pohled se zdálo, že půjde o rutinní záležitosti – několik očkování, kulhající pes, pár případů zvracení nebo průjmu, kočka s kožními problémy… Zkoumal jsem seznam důkladněji, abych zjistil, jestli tam není nějaký klient nebo zvíře, které už znám. Upoutal mě pacient, který měl přijít v 17.10, podle záznamu v počítači se klient jmenoval pan Smith a pacient Armadillo.

Za svoji praxi jsem se setkal s mnoha zvláštními jmény. Už na veterinární fakultě jsme hráli v posledním ročníku při praxi takovou hru, jestli dokážeme identifikovat druh zvířete podle toho, jaké mu dal majitel jméno. Charlie bude černý labrador, ten míří na ortopedii; Rocky by mohl být boxer, ten půjde za kardiologem, Tiny bude určitě jezevčík a bude mít namířeno na neurologii. Jméno Armadillo, pásovec, pro mě ale bylo úplně nové. Klikl jsem na kartu majitele, abych zjistil, o co se jedná. Uvažoval jsem, jestli to bude pes nebo kočka. Zjistil jsem ale, že se jedná o nového klienta, a to zvíře jsme ještě neviděli, věděl jsem jen to, že pan Smith přivede své zvíře na čipování.

První část odpolední ordinace proběhla v klidu. Když jsem se rozloučil s pacientem, který byl objednaný na sedmnáctou hodinu, nahlédl jsem do čekárny a spatřil člověka, který držel modrou kočičí přepravku. Seděl v rohu, takže jsem na něj dobře viděl. Mohlo mu být něco přes padesát, měl rozcuchané šedivé vlasy a poněkud neudržovaný plnovous. Skláněl se nad přepravkou, držel ji velice obezřetně. Viděl jsem v čekárně už nejrůznější lidské projevy, lidé tu byli unavení, nervózní, váhaví, ochranářští, ale tento muž působil jinak, jenže jsem nemohl přijít na to, v čem ta výjimečnost spočívá.

Když jsem se podíval na monitor počítače, pacient objednaný na 17.10 Armadillo Smith byl zvýrazněný, což signalizovalo jejich příchod. A z pana Smithe se samozřejmě vyklubal ten muž, který seděl v rohu s přepravkou. Vstal se svým cenným nákladem a mě zaskočilo, že se přepravka zdála velmi těžká. Logicky jsem usuzoval, že v kočičí přepravce budu kočka, protože mělo jít o čipování, byla velká šance, že to bude kotě, takže by mělo vážit necelé kilo. Jenomže z toho, jak se ten muž s přepravkou potýkal, bylo znát, že to břemeno bude tak desetkrát těžší. Možná to byla nějaká nalezená kočka, kterou přijal. Jenomže to taky neodpovídalo, protože v tom případě už by byla čipovaná. Představoval jsem si v duchu scénář: morbidně obézní kočka, kterou zabíjela vlídnost, protože byla jediným společníkem nějakého staršího člověka, který právě zemřel. Možná je tohle syn, který se teď o kočku musí postarat, a jeho první povinností je nechat ji čipovat. Není divu, že se k ní chová tak obřadně, pokud je to poslední pouto s jeho zesnulým rodičem. Pokud usuzuju správně, možná to bude složitější než jen aplikace mikročipu. Probíral jsem se zdravotními problémy, které se na nás nevyhnutelně vyhrnou: blechy, paraziti, kožní problémy, problémy se zuby, diabetes, artritida, to všechno byly možnosti.

Zavřel jsem za panem Smithem dveře a představil se. On položil přepravku opatrně na vyšetřovací stůl, potom si se mnou s širokým úsměvem na tváři potřásl rukou.

„Rád vás poznávám.“

Soustředil jsem se na počítač a on začal otevírat přepravku.

„Vsadím se, že takových zvířat tu moc nevídáte!“ začal.

Pár vteřin mi trvalo, než jsem jeho slova zpracoval. Čipování kočky byla jednoduchá záležitost, i kdyby měla nějaké další zdravotní problémy, tak jsem se nijak zvlášť nesoustředil. Pokud zvládnu tohle vyšetření rychle, možná bych si před dalším pacientem mohl vypít šálek čaje. Ještě když jsem vstával a otáčel se ke svému novému pacientovi, upíral jsem pohled na displej počítače.

Nešlo o obézní kočku. To stvoření přede mnou mělo tvář jako hlodavec, velké špičaté uši, klenuté tělo a dlouhý článkovaný ocas. Tělo mu pokrývalo něco, co připomínalo středověké brnění, hlavu mu chránila dokonale padnoucí helma. Nevěřil jsem svým očím – byl to čistokrevný pásovec. Podle sarkastického úsměvu na tváři pana Smitha jsem usoudil, že na mně překvapení muselo být znát, ale pokoušel jsem se ho nedat najevo a rychle se vzpamatovat.

„Máte pravdu, příliš pásovců tady nevídáme. V mém případě je tenhle první!“ odpověděl jsem a snažil se, aby to vyznělo nenuceně.

„Tohle je pásovec devítipásý,“ vysvětloval. „Tihle pocházejí z Ameriky, ale chytrý chlápek jako vy to určitě ví.“

To mě naprosto zaskočilo a musel jsem si přiznat, že o pásovcích nevím zhola nic. Bez jakýchkoli užitečných faktů jsem nemohl ani odborně debatovat o stvoření, které jsem měl před sebou. A co bylo horší, když jsem ho zkoumal, došlo mi, že je celý pokrytý asi centimetrovými pláty. Kam proboha zabodnu poměrně silnou jehlu, abych mu implantoval ten mikročip? Namáhal jsem mozek a snažil se přijít na to, jak tu situaci zvládnout.

„Jak se stane, že někdo skončí s pásovcem v severním Devonu?“ zeptal jsem se, abych získal nějaký čas.

„Nikdy jsem neviděl jaguára. Ani nikoho v brnění, a doufám, že ani nikdy neuvidím,“ recitoval, potom si všiml zmateného výrazu na mé tváři a pokračoval: „Ach, drahoušku, nikdo na březích rmutné Amazonky nenazýval Bodavého pichlavého a Pomalou vážnou jinak než pásovec.“ Můj výraz se očividně nezměnil, protože se ten muž vytrhl ze snění a prohlásil: „Jak to máte se vzděláním, chlapče? Copak jste nikdy nečetl Bajky nebajky od Rudyarda Kiplinga?“

„Ale ano!“ odpověděl jsem. „Ale už hrozně dávno.“

„Takže si nevzpomínáte na povídku ,Odkud se vzali pásovci‘? V dětství jsem je měl hrozně rád a od té doby jsem vždycky toužil mít pásovce za domácího mazlíčka. Jen to trvalo čtyřicet pět let!“

„Aha,“ vydechl jsem chápavě, ale ve skutečnosti jsem byl úplně mimo.

Rychle mě ale vrátil do reality, když začal vyprávět o tom, jak si mazlíčka pořídil.

„Nepotřebujete zvláštní povolení na chov exotických zvířat?“ zeptal jsem se a teprve při řeči jsem si uvědomil, že vlastně nevím, jestli je to samec nebo samice.

„Ne,“ odvětil. „To je potřeba jen na pásovce velkého, Priodontes maximus. Ti malý ukřičení pásovci mají naštěstí z toho povolení výjimku.“

Nikdy jsem neslyšel o malých nebo ukřičených pásovcích. Už jsem se toho naučil hodně, ale zároveň jsem bolestivě vnímal, že vlastně netuším, jak tomuto stvoření vpravit mikročip. Bylo mi jasné, že se musím chopit iniciativy dřív, než se mě na to ten muž zeptá.

„Takže… Dnes ho budeme čipovat, je to tak?“

„Ano, prosím,“ řekl. „Je to samec a jmenuje se Arnie.“

„Samozřejmě,“ souhlasil jsem a nasadil podobně ironický úsměv. „Zajdu si jen pro potřebné věci, bude to trvat skutečně pouze chvíli.“

Než se stačil vyptat, jak to všechno proběhne, vyrazil jsem z ordinace. Všechno potřebné pro čipování psa nebo kočky bylo hned vedle ordinace ve skladu léků, ale to nebyl hlavní důvod, proč jsem se omluvil. Zamířil jsem přes sklad léků do přípravny a došel rovnou k počítači. Ve vyhledavači jsem zadal: „Jak čipovat pásovce?“ První výsledky hledání nebyly k ničemu. Psalo se tam něco o Armadillo-43/T, měl to být nějaký zapuštěný modul displeje počítače (něco by o tom zřejmě věděl můj bratr, ale mně to bylo k ničemu). Zkusil jsem to jinak. Zadal jsem „mikročipování exotických zvířat“, ale ani tamtudy cesta nevedla. Uvědomoval jsem si, že mám poměrně málo času, nemohl jsem být pryč dlouho, aniž bych vzbudil podezření. Mysli, chlapče, mysli!

Zkusil jsem „místo pro mikročip u zvířat“. Wikipedie přišla s implantováním mikročipů (zvířata), ale byla tu zmínka jen o psech, kočkách, koních a ptácích. Sjížděl jsem po stránce dolů. „Průvodce mikročipovou identifikací WSAVA (světová asociace veterinární péče o malá zvířata).“ To vypadalo nadějně. Kliknul jsem na odkaz. Projel jsem ten článek a našel část nazvanou „místo pro implantování mikročipu u malých zvířat (mazlíčků)“. Usoudil jsem, že pan Smith by určitě vnímal Arnieho jako mazlíčka, ale nemyslel jsem si, že WSAVA by takhle uvažovala o pásovci. Co nejrychleji jsem četl dál. „Doporučená místa pro implantování u dalších druhů.“ Tady už to vypadalo slibněji. Nepřekvapilo mě, že o pásovcích jsem nenašel ani slovo, ale doporučené místo pro implantování mikročipu u „dalších savců“ bylo mezi lopatkami, pokud u dospělého jedince byla vzdálenost mezi páteří a lopatkou menší než 17 centimetrů. Arnie velikostí odpovídal, ale to by znamenalo dostat se skrz jeho ochranné pláty!

Pokračoval jsem dál. Hospodářská zvířata, sloni, damani, primáti lori, alpaky, obojživelníci, ptáci, pštrosi, tučňáci, supi, ryby, želvy, krokodýli, hadi, ještěrky… A tam už seznam končil. Bylo potřeba uvažovat konstruktivně. Ze zvířat na seznamu byly asi nejblíž želvy, většinu jejich těla pokrývá tvrdý krunýř. Vrátil jsem se tedy k želvám. „Ohyb levé zadní končetiny, u malých druhů podkožně, u větších intramuskulárně… Potom místo vpichu zacelit tkáňovým lepidlem.“ Trefa! Zavřel jsem okno na počítači a ve skříni v přípravně vzal tkáňové lepidlo, potom jsem s nádechem sebedůvěry pokračoval skladem léků, vzal jsem mikročip a čtečku a vrátil se do ordinace.

„Dobře, myslím, že mám všechno potřebné. Je to poměrně snadná procedura,“ řekl jsem a tvářil se, že vím, co udělám. „Mikročip se umístí do svalu na levém stehně. Potřebuju, abyste Arnieho podržel na stole, já nohu nejdřív očistím a potom umístím čip. Potom místo zalepím, aby se mikročip nedostal ven. Pásovci nemají pružnou kůži,“ dodal jsem, „takže by po vpichu zůstal otvor, kdybychom ho nezalepili.“

„Aha, dobře. To zní celkem jednoduše,“ řekl a v hlase mu zněla úleva. „Nebyl jsem si jistý, jestli nebude potřeba anestezie, nebo něco podobného.“ Vytáhl Arnieho z přepravky a položil ho na stůl.

Zpočátku Arnie celkem spolupracoval, ale potom se zdálo, že mu představa silné třícentimetrové jehly ve stehně nepřipadala moc zábavná. Snažil jsem se vytáhnout zadní nohu zpod ochranných plátů, ale brzy jsem zjistil, jakou v ní má sílu, i když mi pan Smith pomáhal a přidržoval ho. Potřeboval jsem veškerou sílu a obě ruce na to, abych nohu vytáhl do polohy nutné pro čipování, jenomže tím pádem mi nezbývaly ruce na vsunutí čipu a zalepení rány. Potřebovalo by to ještě někoho! „Je to silnej chlapík,“ prohodil jsem tak nonšalantně, jak jsem v tu chvíli dokázal. „Obávám se, že budu potřebovat pomoc.“ Vyšel jsem z místnosti a vydal se hledat nějakou sestru. Našel jsem Luise, ta právě kontrolovala jednoho z pacientů, který u nás pobýval.

„Nemohla bys mi pomoct při čipování jednoho… zvířete?“ zeptal jsem se a záměrně nezmínil druh, který mám na mysli. Potřeboval jsem využít moment překvapení, těšil jsem se na její výraz.

„Jasně,“ odpověděla. „Musíš ale chvíli počkat, než skončím s Poppy.“

„Děkuju, jsem v zadní ordinaci.“

Trvalo jen chvíli, než Louise zaklepala na dveře a vešla. Její reakce byla ještě lepší, než jsem si představoval. Když se podívala na Arnieho, celé tělo jako by se stáhlo dozadu v obavách, šoku a údivu. Myslím, že by i hlasitě zaklela, ale protože byla profesionálka, omezila se na sdělení: „Ach bože, tohle jsem opravdu nečekala.“

„Louise,“ pronesl jsem a dopřál jí chvíli, aby se vzpamatovala, „tohle je pan Smith a Arnie, pásovec devítipásý. Mikročip je potřeba umístit do jeho levého zadního stehna, takže potřebuju někoho, aby mi pomohl vytáhnout nohu zpod ochranných plátů. Ty budeš držet tu nohu, pan Smith bude přidržovat Arnieho tělo, abych mohl všechno připravit a implantovat mikročip.“

Přistoupila opatrně ke stolu a nejdřív sáhla Arniemu na záda. Byla sice zvyklá cítit při doteku srst, teď to byl nezvyklý rohovinový povrch, ale vzhledem k tomu, že kontakt se zvířetem nevyvolal žádnou odezvu, uvolnila se a chovala se profesionálně.

Celou věc jsme zvládli rychle a efektivně. Když jsem měl jistotu, že lepidlo drží na kůži, skenem jsem zkontroloval, že je čip na místě. Pan Smith vrátil Arnieho do kočičí přepravky, srdečně nám oběma poděkoval a vydal se ke dveřím.

Když se za ním zavřely, Louise se na mě podívala.

„Za deset let je to to nejpodivnější zvíře, jaké jsem tu viděla,“ podotkla. „Díky za varování!“

„Mně to taky trochu překvapilo,“ ujistil jsem ji. „Myslel jsem, že to bude kočka.“

„Mám ale jednu otázku. V severním Devonu nežije zrovna velké množství pásovců, takže pokud by se ztratil, asi by nebylo těžké zjistit, komu patří, ne? Tak proč všechno to trápení s čipováním?“

Ačkoli jsem věděl, že k tomu jsou dobré důvody, musel jsem přiznat, že Louise má pravdu.

„Každopádně,“ pokračovala, „jak jsi věděl, že mu máš ten čip umístit do levého stehna?“

„To si říkáš veterinární sestra, když tohle nevíš?“ odpověděl jsem s úsměvem a využil toho, že jsem stihl zavřít okno na monitoru, a skryl tak důkazy o hledání. „Já myslel, že tohle vědí všichni.“

Pásovec: základní fakta

Dasypus novemcinctus: Pásovec devítipásý

Výskyt: Severní, Střední a Jižní Amerika.

Popis: noční savec.

Délka života: až dvacet let.

Životní podmínky: pásovci žijí v norách, preferují teplé deštivé prostředí, jako jsou deštné pralesy, ale zvyknou si i na buš, otevřenou prérii nebo savanu. Nemají příliš tuku, takže jim nevyhovuje chladné a suché prostředí, kde rychle ztrácejí teplo i tekutiny.

Potrava: pásovci jsou hmyzožravci, živí se především mravenci, termity a larvami, které loví dlouhým jazykem.

Březost: 122 dnů, ale uhnízdění vajíčka se po páření zdrží o tři až čtyři měsíce.

Váha: při narození 85 gramů, v dospělosti mohou vážit 2,5 až 6 kilogramů.

Růst: Mláďata jsou odstavena po třech měsících, pohlavně jsou dospělá v jednom roce, rodí každý rok.

Anatomie: hřbet, boky, hlavu, ocas a vnější stranu nohou kryje krunýř z kostěných destiček pokrytých rohovinou, spojené jsou pružnými proužky kůže.

Tělesná teplota: 30 až 35 °C.

Zajímavá fakta: Pokud se pásovec vyděsí, dokáže vyskočit téměř metr a půl do vzduchu. Umí překonat řeku, buď ji přeplave tak, že nafoukne střeva, nebo se ponoří na dno a přeběhne po něm, dokáže zadržet dech až na šest minut.

Predátoři: Je jich mnoho, včetně aligátorů, dravých ptáků a medvědů, ale nejběžnější je puma.

Ochrana: Pásovec devítiprstý je zařazen IUCN (Mezinárodní unie pro ochranu zvířat) mezi zvířata, kterým vyhynutí nehrozí. Jeho větší bratranec, pásovec velký, který obývá savany, lesy a mokřiny v Jižní Americe, je ale zařazen mezi zranitelné druhy. Bylo zjištěno, že tato původně velice záhadná zvířata se podílejí na tvorbě ekosystému a udržení biodiversity, protože neustále vyhrabávají a opouštějí hluboké nory, viz: www.rzss.org.uk/conservation/our-projects/project-search/field-work/giant-arnadillo-conservation-project.

2

ŽIRAFA

„Divoká příroda je něco, co člověk nedokáže vytvořit. Když jednou zmizí, je pryč navždy. Člověk může obnovit pyramidu, ale nedokáže obnovit životní prostředí nebo žirafu.“

Joy Adamsonová

Vyšel jsem z chaty do temnoty chladného afrického rána. Byla sobota 9. srpna, půl šesté ráno, slunce mělo vyjít až za hodinu. Vnímal jsem ranní chlad a vzápětí se vytratily poslední vzpomínky na krásnou ručně vyrobenou africkou postel. Před osmi dny jsem vstával do práce jako zvěrolékař v městečku Cheltenham v Cotswold, ale na srpen se mým domovem stala lovecká rezervace Ngonigoni nedaleko Nelspruitu v jihoafrické provincii Mpumalanga. Asistoval jsem doktoru Cobusi Raathovi a jeho týmu Wildlife Vets, což byla praxe specializující se na odchyt, přemístění a ošetření volně žijících afrických zvířat a s tím spojenou osvětou. Jel jsem tam na měsíc.

Na rozdíl od mnoha afrických států vytvořila Jižní Afrika poměrně výkonný průmysl loveckých farem. Volně žijící zvířata nepatří jen státu, který je chrání pouze v národních parcích, ale mohou s nimi obchodovat majitelé loveckých rezervací. S tím souvisí i nutnost bezpečného odchytu, naložení, převezení a vypuštění těchto zvířat. Každý z těch kroků vyžaduje veterinární dohled, takže Cobusův tým Wildlife Vets má poměrně dost práce.

Vykročil jsem na snídani. Bylo ještě příliš brzo, aby si člověk vychutnal každodenní představení při pohledu na žirafy, zebry, pakoně, buvolce a impaly, kteří se na farmě popásali necelých sto metrů od místa, kde jsme jedli. Začít časně byla nutnost, protože v osm jsme se měli sejít s ostatními u lovecké rezervace vzdálené asi dvě a půl hodiny jízdy na sever v Hoedspruitu, městečka na západní hranici Krugerova národního parku. U stolu při snídani panoval čilý ruch, ten den jsme měli odchytit a přemístit tři dospělé žirafí samce. Rizika při odchytu žiraf jsou tak vysoká, že se mu v Jižní Africe věnuje jen pár společností s dostatečnými zkušenostmi, znalostmi a schopnostmi, aby to zvládly. Léky používané ke znehybnění mohou způsobit zvýšení krevního tlaku, což je pro zvíře, jehož anatomické uzpůsobení už tak vyžaduje vyšší krevní tlak, než má většina savců, život ohrožující riziko. Komplikace s dýcháním, což je také dopad použitých léků, nezlepšuje ani skutečnost, že žirafy mají velice dlouhou tracheu se spoustou místa. Kromě toho jejich výška může vyústit ve vážná zranění, pokud by zvíře padalo k zemi nekontrolovaně.

Když jsem popíjel kávu, zaslechl jsem hluk konvoje vyjíždějícího z dílny na okraji farmy. Tvořil ho jeden tahač, náklaďák se zapřaženým přívěsem na dopravu žirafy a Derikův malý náklaďáček. To byla pobídka, abychom nastoupili do minibusu a vydali se za nimi. Logistika každého odchytu byla nevídaná. Dnes vyžadovala povolení, pět vozidel, vrtulník a patnáctičlenný tým.

Jak se obloha zbarvila karmínově od afrického slunce vycházejícího nad obzorem, sledovali jsme scény každodenního života, které se tu odehrávaly: prodejce pomerančů a avokád u silnice, muže v roztrhaných modrých kombinézách, kteří po okraji silnice kráčeli do práce, obrovská pole cukrové třtiny, kde právě začínala sklizeň. Ale potom tu stála městečka, prašné cesty lemované kovovými chatrčemi postavenými z nejrůznějšího materiálu, mnoho malých čtvercových betonových budov s reklamou na kadeřnický salon, pohřební služby, obchod nebo bar. Na všech byla vidět reklama na Coca-Colu, což bylo vlastně jediné spojení se západním světem, který jsem nechal daleko za sebou.

Po dvou hodinách jsme dorazili na místo domluveného srazu, benzinovou pumpu jen pár kilometrů od rezervace, kam jsme měli namířeno. Zatímco jsme čekali, až se k nám připojí náklaďáky, dali jsme si kávu. Potom nám zavolali, že pilota helikoptéry odvolali, aby pomohl se zásahem u bílého nosorožce, takže budeme mít pár hodin zpoždění. V krutém nemilosrdném světě, kde pytláci zabíjejí nosorožce kvůli něčemu, co má stejné složení jako naše nehty, mají tato zvířata vždycky přednost. Takže bez vrtulníku jsme mohli jen sedět a čekat. „Pospěšte si a čekejte,“ je oblíbená hláška mezi lidmi, kteří se starají o volně žijící zvířata, tohle byla bezesporu jedna z podobných situací.

S kávou a představou pořádné snídaně se nám zvedla nálada a hovor bezstarostně plynul. Jaké jsou výhody a nevýhody legalizace obchodu s rohy nosorožců? Je potřeba dodržovat vegetariánský způsob života i o dovolené nebo na cestách? Jaké zvíře by hrálo na jaké pozici, kdyby africká příroda skládala ragbyový tým? To je jen několik témat, která se probírala, když jsme u benzinové pumpy sledovali přijíždějící a odjíždějící auta. Většinou to byly malé náklaďáčky nebo postarší němečtí turisté oblečení v povinné khaki a s naditými ledvinkami, kteří přijížděli na safari v dodávkách z půjčovny a vybavením, které by stačilo pro malou armádu.

O půl jedné odpoledne už byl stůl plný nejrůznějších potravin včetně sušeného masa a kešu oříšků v peri-peri omáčce, nechyběly ani chipsy s příchutí nakládané zeleniny. Odborník na odchyt Bjorn a veterinář Derik právě dokuřovali dvanáctou cigaretu, Bjorn dopíjel osmý šálek kávy.

Tato chaotická scéna dostala okamžitě řád, když Bjornovi zazvonil telefon. Ještě než dokončil hovor, mířil k náklaďáku a nám naznačoval, abychom nastoupili do minibusu. Vrtulník je vzdálený deset minut, odchyt žirafy začíná!

Vydali jsme se na krátkých pět kilometrů po prašné cestě. Hned u silnice byla otlučená pětimetrová drátěná vrata zavřená řetězem s visacím zámkem. Malý náklaďák zaparkovaný hned za nimi naznačoval, že jsme dorazili do cíle. Vyskočil z něj řidič, majitel rezervace, odemkl, otevřel a my vyjeli za ním. Sotva jsme vystoupili, zaslechli jsme vzdálené hučení vrtule. Pohlédli jsme na oblohu a viděli rostoucí žlutou tečku vrtulníku, který mířil k nám. Jednou se otočil těsně nad hranicí stromů a potom v oblacích prachu přistál.

Farmu tvořilo osm tisíc hektarů savany a skalnatého hornatého terénu. Lidskému oku připadalo takové prostředí nepřátelské, nabízelo jen málo ochrany proti spalujícímu africkému slunci, každá rostlina tady byla vyzbrojena, aby vás mohla píchnout, žahnout nebo potřísnit jedem. Ale je to domov mnoha afrických zvířat.

Žirafy obvykle žijí v relativním souladu, občas ve stádech s uvolněnými vztahy, která vede jeden dospělý samec, nebo jsou to stáda mladých samců, ale žijí i individuálně. K soubojům dochází jen mezi samci usilujícími o páření, ale v této rezervaci počet samců výrazně převyšoval počet samic, takže se boje začaly objevovat často, dokonce do té míry, že před několika týdny našli jednoho starého samce mrtvého. Nechat přírodu, ať se o všechno postará, je krásné, ale realita ochrany zvířat spočívá v tom, že když už člověk postaví plot, který má zvířata chránit, musí se o ta zvířata postarat. Takže někteří z mladých samců budou muset být přemístěni, dnes jsme měli odchytit tři takové osamělé jedince.

Při pohledu na rozlehlost oblasti bylo jasné, proč je třeba použít vrtulník. Místní posádka, kromě Dereka, vyložila kanystry s náhradním palivem a začal se odehrávat známý rituál. Muži si vytáhli z levé kapsičky košile balíček cigaret, jednu vyklepli, sevřeli ji rty, zapálili a vychutnávali si ji, jako by měli za sebou několik hodin práce. Derik si jich nevšímal, opírali se o vrtulník, hovořili a kouřili. On se věnoval výhradně dlouhé jehle, kterou držel v levé ruce. Byla připojena k třímililitrové injekční stříkačce se směsí thiofentanylu, etorfinu a hyaluronidázy a k malé šipce. Připravoval se na uspání žirafy. Silné opioidy etorfine a thiofentanyl byly vhodné na uspání žiraf ve volné přírodě, protože fungovaly rychle, účinnost podtrhoval enzym hyaluronidáza, který ještě uspíšil vstřebávání.

Skupinka kuřáků se rozešla, když pilot naskočil do vrtulníku a nastartoval motor. Když ke stroji zvířeným prachem s puškou přes rameno a krabičkou se šipkami v levé ruce vyrazil Derik, scéna připomínala záběry z filmů z vietnamské války.

Za chvíli byla z vrtulníku zase jen tečka na obloze, která mířila do hornatého terénu a snažila se vyhledat první žirafu. My ostatní jsme naskákali do náklaďáku a vyrazili stejným směrem po jedné z hlavních z cest, která rozdělovala rezervaci na dvě části. Za námi jel přívěs na přepravu žirafy. I tato fáze byla technicky náročná, museli jsme být připraveni, abychom zareagovali a dostali se k žirafě do dvou minut po zásahu šipkou. Narůstající napětí bylo téměř hmatatelné, hovor se omezil na minimum, každý se zabýval otázkami, které mu vířily myslí. Dokážeme některou z těch žiraf odchytit? Dostaneme se k nim po uspání včas? Přežijí anestezii? Na chvíli nás rozptýlil pohled na bílého nosorožce, který se popásal dvacet metrů od cesty.

Potom se z vysílačky ozval mezi praskáním Derikův hlas, informoval nás o jejich postupu. Zahlédli osamělého samce a letí za ním, snaží se ho navést do oblasti bezpečné pro odchyt. Konvoj se zastavil a čekal na další instrukce, teď už to nebude dlouho trvat. Vrtulník se objevil za linií kopců necelé dva kilometry od nás.

I toto stadium celé akce bylo náročné. Pro naše netrénované oči a při pozorování ze země se zdálo, že helikoptéra letí směrem k nám, občas se stočí doprava, potom doleva, občas klesne k úrovni stromů, teď se zvedla vysoko k jasné africké obloze, pilot měl možnost předvést širokou škálu svých dovedností. Komunikace mezi zvěrolékařem a pilotem byla spíš intuitivní, snažili se předvídat každý pohyb žirafy, mírně a zkušeně ji nutili vydat se do oblastí, kde hrozilo minimální riziko, zároveň ale regulovali rychlost úniku zvířete tak, aby se nepřepínalo a nedošlo u něho k fatální myopatii.

Stres, tělesná námaha a dehydratace v kombinaci se zvyšujícím se krevním tlakem, jejž způsobí léky používané na uspání, mohou představovat smrtelnou kombinaci, riziko ještě umocňuje spalující africké slunce. Myopatie by byla smrtelná. Degenerace svalů vyvolaná přehřátím spolu se zvýšením hladiny kyseliny mléčné způsobuje extrémní uvolnění draslíku ze svalových buněk, což může v akutních případech vyústit v srdeční selhání. Pokud zvíře přežije první stadium, potom natržení svalu nevyhnutelně znamená, že zůstane ležet a acidóza ničí svalové a ledvinové buňky, takže během několika dnů dojde k selhání ledvin a k smrti. V sázce bylo opravdu hodně.

Trvalo dalších deset minut, než se z vysílačky ozval Derikův hlas.

„Máme zásah a potvrzení, že obsah šipky je v těle zvířete. Vyrážíme za ním, takže od teď máte dvě minuty.“

Bjorn instinktivně zmáčkl stopky, věděl, že přesný čas od zásahu může být životně důležitý.

Po hodinách uvolněného čekání jsme bleskově přešli do rychlé akce. Zkušený odchytový tým, který se ještě před chvílí smál a žertoval, aniž by se věnoval dění kolem, působil najednou soustředěně a odhodlaně, ale zároveň na něm byly znát obavy. Každý odchyt byl jiný a během několika vteřin se mohlo stát cokoli. Všichni věděli, že i nejmenší chyba může být pro žirafu fatální nebo může vyústit ve vážné zranění někoho z týmu. Cítil jsem, jak mi srdce buší v hrudi. Ještě nikdy jsem neprožil takový náraz adrenalinu.

Motor náklaďáku ožil a my vyrazili směrem za helikoptérou, za sebou jsme nechávali oblaka afrického prachu. Stáli jsme na korbě a instinktivně věděli, že se musíme pevně držet. Teď nebyl čas na jemnocit, bylo potřeba zapojit mozek, předvídat, jinak hrozilo zranění!

Ještě jednou jsme zkontrolovali, jestli máme potřebné léky, na probuzení byl nejdůležitější diprerorfin, několik z nás ho mělo u sebe, takže ten, kdo se dostane k žirafě první, ho okamžitě aplikuje do krčí žíly. Jakmile bude zvíře na zemi, máme několik vteřin, než se projeví utlumené dýchání následkem podaného etorfinu a thiofentanylu, což může být pro zvíře fatální. Bylo potřeba také podat injekci antibiotik kvůli ráně po šipce, protizánětlivé léky a injekci multivitaminů, které předcházejí poničení svalů.

Odchytový tým se připravil s provazy, páskou na oči, ucpávkami do uší, lepicí páskou a ohlávkou. Jakmile se na zvířeti začne projevovat nejistota pohybu, dva z týmu vyskočí z náklaďáku a rozběhnou se za ním. Jejich úkolem je žirafu zastavit, hodit jí smyčku provazu kolem hrudi a provaz použít na zadržení zvířete a ovládání jeho pádu. Všechno se to obvykle odehrávalo ve chvíli, když žirafa ještě běhala, jen při tom působila trošku přiopile. Teorie je skvělá věc, ale v praxi se mohlo stát, že pokud vyskočí příliš brzy, mohou žirafu pronásledovat i téměř dva kilometry, pokud příliš pozdě, zvíře může padnout k zemi bez pomoci a vážně se zranit. A i když úspěšně dostanou provaz žirafě kolem hrudi, pokus zastavit zvíře vážící kolem tuny a půl a běžící téměř padesátikilometrovou rychlostí africkou buší je spojený s nebezpečím pro lidi i pro zvíře.

Dostali jsme se na mýtinu, vrtulník se vznášel asi čtyři sta metrů před námi. Tehdy jsme zvíře zahlédli poprvé. Naše kořist stále běžela velice rychle, ale už se na ní viditelně projevovaly účinky léků. Uběhly dvě minuty a deset vteřin. Bjorn křikl na své muže, aby vyskákali, ale vlastně nebylo potřeba jim nic říkat. Když pokyn zazněl, většina z nich už byla v plném běhu deset metrů od auta, vyskákali, ačkoli jsme ještě poměrně rychle projížděli náročným terénem. Zbytek týmu auto opustil, když Bjorn rázně zastavil. O pár vteřin později už náklaďák stál, nikdo v něm, motor ještě běžel, dveře zůstaly otevřené. Soustředili jsme se výhradně na potácející se zvíře připomínající výškou mrakodrap, které se hnalo několik set metrů před námi.

Thiofentanyl rychle působil, žirafa teď ani nevnímala, kterým směrem běží. Potácela se a pohupovala, ztrácela rychlost, ale stále ještě byla daleko rychlejší než my, jak jsme se prodírali nehostinným terénem. Když zvíře náhle změnilo směr, ještě se zvýšila nutnost ho odchytit co nejdřív, protože mířilo přímo k plotu rezervace, který byl šest metrů vysoký a vybavený ostnatým drátem. Pokud by se tam dostalo, mohlo by dojít k tragédii. Necelých sto metrů od plotu se odchytový tým rychle blížil ke zvířeti, ale byli stále daleko, aby všechno bezpečně zvládli. Bjorn v plném běhu dramaticky gestikuloval, snažil se svému týmu naznačit, jak ovlivnit směr běhu zvířete, jenomže žirafa nereagovala na lidské pobídky a běžela dál stejným směrem, ačkoli se ze všech sil snažil i pilot helikoptéry nad nimi. Střet s plotem se zdál nevyhnutelný. Viděl jsem, že Bjornovi se zračí v tváři panika, sice se ze všech sil snažil ovlivnit neovlivnitelné, ale byl vlastně bezmocný. Při odchytu volně žijících zvířat je nejdůležitější zkušenost a dovednosti, ale zároveň je potřeba mít zatracené štěstí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zvěrolékař na cestách.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.