Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Felix Weinberg

BYL JSEM číslo 30529
Válečné vzpomínky židovského chlapce z Čech

Z anglického originálu Boy 30529 vydaného nakladatelstvím Verso v Londýně roku 2013 přeložil Petr Kotouš
Jazyková redakce Hana Hlušičková
Sazba a obálka TypoText
Korektury Diana Štelová
Odpovědná redaktorka Jana Drápalíková

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 7643. publikaci.
První vydání, Praha 2020, 200 stran
Vytiskl FINIDR, s. r. o., Lípová 1965, Český Těšín

First published by Verso 2013
© Felix Weinberg 2013
Foreword © Suzanne Bardgett 2013
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2020
Translation © Petr Kotouš, 2020
Cover photo © maroti, diy 13@ya.ru/Depositphotos.com

Fotografie v knize pocházejí z pozůstalosti Felixe Weinberga

ISBN 978-80-271-1625-6 (ePub)
ISBN 978-80-271-1624-9 (pdf)
ISBN 978-80-271-1370-5 (print)

Na památku mé báječné matky, malého bratra a dalších nezapomenutelných členů mé rodiny, kteří zahynuli v ponižujících a mrzkých podmínkách nacistických táborů.

PŘEDMLUVA

V polovině devadesátých let 20. století náš nepočetný tým výzkumníků Imperiálního válečného muzea sbíral materiály k velké výstavě o holokaustu, která se měla konat u příležitosti prvního roku nového tisíciletí. Byly to rušné a dost nervózní časy. Snažili jsme se – s jistými obtížemi – shromáždit artefakty použitelné do vitrín, a vždycky když se někdo z nás vrátil ze schůzky s některým z přeživších a přinesl nějakou památku na koncentrační tábory, jako by do skládačky výstavy zapadl další dílek.

Pamatuji si, jak do kanceláře jednou dorazil obzvláště neobvyklý předmět – ošoupaný kožený kabátec. Jeho dárce, profesor Felix Weinberg, ho popsal jako „trvalou, byť neautorizovanou zápůjčku od jistého zesnulého strážného z Buchenwaldu“.

Z tohoto kabátu „osvobozeného“ z výbavy esesmana se stal řádný exponát výstavy o holokaustu, v průběhu jejíž přípravy jsem měla možnost se s Felixem Weinbergem i jeho ženou Jill seznámit. Zjistila jsem, že náš dárce, který vyrůstal v Československu, je dnes význačným profesorem fyziky na Královské univerzitě v Londýně, a okamžitě jsem si položila otázku, kudy se vlastně ubírala jeho životní cesta – od dítěte, které přežilo několik koncentračních táborů, po uznávaného profesora a vědce. Profesor Weinberg poznamenal, že v onom esesáckém kabátě mnoho let jezdíval po Londýně na motorce, což mi přišlo jako pozoruhodně vzdorovitý postoj k jeho minulosti vězně.

O několik let později – v roce 2011 – jsem na Felixe Weinberga narazila znovu. Dospěl totiž k názoru, že rodině dluží sepsání vzpomínek na své dětství, a požádal mě, zda bych si text nemohla přečíst. Stalo se a ohromilo mě během toho několik věcí: Felix má zaprvé především talent vzpomínat mimořádně živě – je schopen přenést čtenáře do mysli svého dospívajícího já, v níž se už tehdy tvořily kořeny jeho vědeckého ducha. Díky schopnosti vzkřísit své chlapecké nadšení z objevování toho, jak věci fungují, překryté moudrostí pozdějších let a výrazným sebezpytováním, vzniklo z jeho vzpomínek mimořádně poutavé a originální čtení.

Zadruhé je také z jeho vzpomínek patrné, jak moc Felix Weinberg nakonec za své přežití táborů Terezín, Auschwitz-Birkenau, Blechhammer, Gross-Rosen a Buchenwald vděčí oné „ulitě“, v níž prožil první roky života. Otec, který si s láskou hrál se svými dvěma chlapci, a matka, která s přirozeným talentem vnášela do jejich dětského života zábavu, to byly prameny, z nichž mohl Felix čerpat během svého dva a půl roku trvajícího zajetí. Ze snů, v nichž znovuožíval jeho předcházející život, kam patřili také milující prarodiče, plavby kolesovým parníkem po Labi a vyjížďky na saních tažených koňmi, se probouzel do smradu a zoufalé bídy koncentráčnického baráku. Ale právě tyto vzpomínky – spolu s vynikajícími vnitřními rezervami, na nichž měl zásluhu jeho otec, zastánce správné výživy a budování kondice – nakonec umožnily mladému Felixovi přežít.

Hlad, kruté zacházení, a nakonec trauma ze spojeneckých náletů způsobily, že Felix byl na konci války napůl mrtvý. Závěrečné kapitoly obsahují nepřikrášlené obrazy z osvobozování táborů, o nichž jsem do té doby neměla ponětí – během „bezvládí Divokého západu“ před příchodem humanitárních organizací se děti, které přežily, porůznu vyhazovaly do vzduchu výbušninami z nacisty opuštěných zbrojnic. Felix byl svědkem téměř apokalyptických scén, jejichž tragické dozvuky si s sebou nesl po zbytek života.

Takovéto ohlédnutí za vlastní minulostí nemohlo být v žádném případě snadné. Každý, komu záleží na náležitém zdokumentování této hrůzyplné éry, musí být Felixi Weinbergovi vděčný za jeho pronikavou a v konečném důsledku povznášející výpověď.

Suzanne Bardgettová, ředitelka výzkumu

Imperiálního válečného muzea, září 2011

PODĚKOVÁNÍ

Tyto zápisky by nikdy nespatřily světlo světa, nebýt vlivu několika mých dobrých přátel. Z nich je to především Bea Greenová – sama účastnice „Kindertransportu“, která do Velké Británie dorazila ještě před válkou a dnes se aktivně stará o udržování paměti na ony události –, která na mě naléhala, že mám povinnost svou jakkoli mučivou historii zaznamenat kvůli svým dětem a vnoučatům, protože „mají právo to vědět“. Dále je to několik mých přátel a kolegů, které zajímalo, co že jsem to napsal, aby mě následně ponoukali podělit se o to s širší čtenářskou obcí, neboť se to k mému naprostému ohromení podle nich „dobře čte“. Z těchto lidí jsem především zavázán doktorům Jamesi Lawtonovi, Darrenu Tymensovi a Ivanu Vincemu, profesorce Charmian Brinsonové, profesorům Rafaelu a Denizi Kandiyotiovým, a především třem dalším přeživším z koncentračních táborů s hodně odlišnou osobní historií: Peteru Frankovi, Otto Jakubovicovi a jeho ženě Angele, a také Franku Brightovi. Někteří mí přátelé mě také laskavě upozornili na různá opominutí a chybičky, a mohu jenom doufat při vědomí, jak prastaří dnes někteří z nás jsme, že se mi podařilo většinu z nich napravit.

Obzvláštní vděk cítím vůči Suzanne Bardgettové, nejenom za její dojemnou předmluvu, ale především za organizaci jediné a jedinečné příležitosti, při níž se mohli v září 2005 v Imperiálním válečném muzeu sejít „čeští hoši“ z mého vyprávění a jejich potomci a rodiny (některé čítající pětatřicet lidí). Suzanne zařídila promítání záběrů s dětmi šplhajícími na podzim roku 1945 do bombardérů letících do Anglie, nabídla nám odpolední čaj a dala možnost představit veřejnosti svou úžasnou práci spočívající v uchování vzpomínek na naše zkušenosti z druhé světové války.

Co se týče té ošoupané kožené bundy, o které se zmiňuje a která dnes zdobí její výstavu: pokud by existovala celosvětová soutěž o nejhnusnější část oděvu, určitě bych pro ni hlasoval. Nepředpokládám, že její návrháři měli v úmyslu, aby se nosila veřejnosti na očích; myslím si, že měla původně sloužit jako jedna ze spodních vrstev uniformy letců německé luftwaffe, kteří operovali ve vysokých nadmořských výškách, kde je měla udržet v teple. Je sešitá z nesčetných malých čtverečků ze zbytků kožešiny s lícem z bělavé flekaté kůže. Pletené rukávy jsou halabala všité do průramků. Design vypovídá o národu chudém na materiální zdroje, ale s dostatkem otrocké pracovní síly. Vlastností, kvůli níž se z bundy stal skutečný poklad napřed pro jistého buchenwaldského strážce a potom pro mě – do té míry, abych si ji dokonce vzal s sebou na palubu bombardéru Lancaster při letu do Anglie –, je její mimořádná hřejivost, díky které je z ní bezpochyby nejteplejší spodní prádlo, jaké jsem kdy vlastnil. Možná bych ještě měl zmínit, že onen strážný z Buchenwaldu neměl žádné námitky, když jsem si ji od něho bral, jelikož byl v té chvíli mrtvý, možná v důsledku návštěvy některých mých spoluvězňů.

Než jsem tu bundu vystavil na motocyklu světu na odiv, provedl jsem diskutabilní vylepšení jejího vzhledu připomínajícího mrtvou ovci tím, že jsem kůži obarvil tmavě hnědou barvou na semišové boty. Proto dnes vypadá tak, jak vypadá. Mé děti si pamatují, jak jsem v ní vždycky myl auto – nejspíš proto, že jim při pohledu na mě muselo být trapně. Jsem si jistý, že v době, kdy jsem ji věnoval muzeu, mě ani nenapadlo, že bych měl sepsat své zážitky z války. Na druhou stranu mi právě tehdy došlo, že některé na první pohled naprosto nepotřebné věci by mohly mít svou hodnotu a měly by být uchovány pro naše potomky, namísto toho, aby skončily někde na dně skříně; tehdy asi vznikl zárodek této knihy.

Felix Weinberg,

16. září 2011

ÚVOD

Složité rozhodnutí

Z oken zasedací místnosti Královské společnosti je vidět na ulici The Mall a na řady nádherných stromů lemujících okraj Parku svatého Jakuba mezi Buckinghamským palácem a Obloukem admirality. Zase jsem jednou podcenil schopnosti veřejné dopravy a dorazil jsem na schůzku příliš brzy, a tak mě napadlo počkat tu chvíli v místnosti s výhledem ven, plyšovými křesly, kávou a internetovým připojením. Měl bych sem chodit pracovat častěji, říkám si. Teď tu však mám docela neobvykle pár chvilek sám pro sebe, během kterých mě čeká složité rozhodování. Už pětašedesát let se snažím zapomínat a mazat z paměti vzpomínky na věci, které jsem jako dospívající chlapec zažil v táboře Auschwitz a dalších nacistických koncentračních táborech, jenže teď se setkávám s názorem, že je mou povinností vůči mé rodině i ostatním sepsat je do knihy.

V rámci rodiny se u nás o tomto tématu téměř nikdy nemluvilo. Především se o to starala Jill, moje milovaná žena, která oddaně pečovala o mě i naše tři syny až do své smrti v lednu roku 2006, dva roky po výročí naší zlaté svatby. Ji samu během prvních let našeho manželství pravděpodobně děsily moje noční můry a očividně se rozhodla před takovými věcmi chránit naše děti. Legenda, že si táta musel kvůli své mizerné paměti nechat vytetovat svoje telefonní číslo na předloktí, sice neměla dlouhého trvání, ale zapadala do celkového rámce. Ve skutečnosti by mi ani tak nevadilo mluvit o tom, co se stalo, ale tento stav věcí mi vlastně vyhovoval, ovšem z jiného důvodu: nechtěl jsem se totiž definovat coby „přeživší koncentračního tábora“.

A tak tu sedím a přemítám, zda najdu mezi všemi svými ostatními závazky dost prostoru na takový bezpochyby trýznivý a bolestivý počin. Nakonec mi totiž přijde správné, aby se mé děti něco dozvěděly o své báječné babičce a dalších blízkých příbuzných, které nikdy neměly příležitost poznat. Je mi dvaaosmdesát let. Pokud nezačnu teď hned, už to nikdy neudělám.

Uvědomuji si, že přímo v tomto domě straší duchové, kteří mi nedávají spát a kteří se mi dívají přes rameno i teď, když se snažím rozhodnout. Do roku 1938 přinejmenším část této nádherné budovy sloužila jako německé velvyslanectví. Zneklidňuje mě myšlenka, že dost možná právě na místě, kde teď sedím, před sedmi desítkami let Hitlerův ministr zahraničních věcí a velvyslanec v Anglii Joachim von Ribbentrop osnoval plány, které měly vbrzku zmařit miliony lidských životů, včetně těch mně nejbližších a nejdražších.

Dne 16. října 1946 se Ribbentrop stal prvním nacistickým pohlavárem, který byl na základě rozsudku vyneseného v prvním norimberském procesu oběšen. Dalo se to očekávat; mně osobně to přišlo náležité a spravedlivé. Očekávat se ovšem nedalo, že já v té chvíli budu živý, a navíc v Anglii. Byl to výsledek řady na sebe navazujících vpravdě zázračných událostí, o nichž se rozepisuji na následujících stránkách.

Část I
Dětství

KAPITOLA 1

Zlatá léta

Mám dávnou fotografii ze svatby mých rodičů – devětadvacetiletého svobodného mládence z Ústí nad Labem Victora Weinberga a čtyřiadvacetileté Nelly Marie Altschulové z Prahy. Datum jejich svatby je ozdobným písmem vyvedeno křídou na dveřích synagogy. Já se narodil 2. dubna 1928, na den přesně devět měsíců od tohoto data, zcela v souladu s naším pevně usazeným rodinným životem. Pojmenovali mě Felix Georg, ovšem jméno Georg jsem nikdy nepoužíval. Když jsem o sedmnáct let později dorazil do Anglie, zbavil jsem se všeho německého a začal psát své prostřední jméno jako Jiří, tedy počeštěný výraz pro George. Od okamžiku, kdy jsem publikoval svá první vědecká pojednání a knihy s iniciálami F. J., už ani nebylo cesty zpět.

To je také ten důvod, proč mám dnes prostřední jméno, které mí nejbližší a nejdražší nedokážou ani vyslovit.

Měl jsem velmi šťastné dětství. Skončilo však příliš brzy a příliš krutě vinou Adolfa Hitlera, já ovšem věřím, že právě na dětství záleží nejvíc. Vzpomínky na něj vytvářejí v mysli jakousi ulitu bezpečí a radosti, do níž se může člověk v dobách utrpení stáhnout. Proto podle mého soudu děti z nefunkčních rodin nemají nikdy šanci obstát. Moje ulita byla plná krásných vzpomínek a jistoty, že mě mí blízcí zbožňovali a milovali.

Vzpomínky na mé dětství značně ovlivnila skutečnost, že jsme se museli často stěhovat. Během prvních let mého života měl můj otec, průmyslový inženýr, vlastní továrnu v městečku jménem Trmice poblíž Ústí nad Labem. To málo, co o tom vím, vzniklo spíše na základě dojmů získaných prohlížením starých fotografií. Především jsou tam dva němečtí vlčáci. Moje první vzpomínka se týká dvou obrovských uslintaných psích mord s odkrytými tesáky čenichajících v mém kočárku. Jediný záblesk minulosti; řekl bych, že vyhlídka na bezprostřední sežrání zanechala v mé dětské mysli silný otisk.

Pamatuji si také svou chůvu, jak mě tlačí v kočárku a má na sobě oblek připomínající zdravotní sestru. Jiná a docela pravděpodobná možnost je ta, že si moje mysl takovou vzpomínku vytvořila sama při znalosti toho, jak vypadala ona i ten kočárek. Moje první ucelené vzpomínky však pocházejí až z doby, kdy jsme se přestěhovali do mého „skutečného domova“, jímž byl velký dům s výhledem na rozlehlé ústecké dlážděné náměstí s tržištěm. Mám za to, že dům patřil mému dědečkovi, který bydlel v bytě nad námi se svou rozvedenou dcerou Elsou, tedy otcovou starší sestrou. Bydleli jsme ve třetím patře. V domě byl výtah a pamatuji si pozůstatky kolejí, pravděpodobně z železniční vlečky, která vedla pod klenbou v přízemí na dvorek s kanceláří mého dědečka, který podnikal v oblasti zemědělské produkce.

V sobotu se vždycky konal trh a celé náměstí bylo plné stánků krytých slunečníky. Dědeček každou sobotu na ten trh vyrážel také a k večeři mi vždycky koupil holuba.

Pamatuji si dispozici našeho bytu; dlouhá chodba, ze které vedou dveře do jednotlivých místností. Vzadu byly ložnice s balkonem, ze kterého bylo vidět na dvorek s dědečkovou kanceláří. Za oním dvorkem ležela zahrádka pivnice chráněná rozložitými kaštany. Když jsme v létě spali s otevřenými okny, poslouchal jsem coby ukolébavku „umcaca umcaca“ hospodské kapely. Z chodby na druhou stranu pak vedly dveře do dvou sousedících parádních pokojů s výhledem na náměstí. V jednom stálo klavírní křídlo, na které jsem směl cvičit, většinou spolu s matkou. Druhý byl plný obrazů, křehkého porcelánu a dalších objets d’art a vstup do něj byl zakázaný, vyjma slavnostních příležitostí nebo za účelem zabavení návštěvy.

Kolmo na dlouhou chodbu pak navazovaly další místnosti přístupné z centrální haly. Na jedné straně byl pokoj, v němž matka vytvářela lepty. Stál v něm také veliký gramofon na kliku, podobný gramofonu HMV, akorát bez toho psa. Na druhé straně pak byla kuchyně a spižírna – království naší kuchařky Marie. Marie měla dva zásadní problémy: obrovskou strumu na krku a nemanželské dítě. Z těchto dvou potíží byla zásadnější ta druhá. V této části Čech byl podle všeho nedostatek jódu, takže mít vole nebylo nic tak neobvyklého. S jodizací soli se začalo mnohem později. Na druhou stranu mít dítě počaté z nemanželského lože znamenalo v tehdejší době zásadní stigma, a Marie byla mému otci nekonečně vděčná, že ji u sebe zaměstnal na plný úvazek a dopřával jí možnost stýkat se o nedělích s malým Rollim (zdrobnělina jména Roland) a sem tam ho vzít i k nám domů. Domnívám se, že jinak by si ho nemohla dovolit nechat.

Okno z kuchyně vedlo do světlíku, kam se z našeho patra nedalo vstoupit. Byl tam skleněný strop kryjící starou šachtu výtahu, jehož jsem se děsil kvůli historce o jisté služebné, která jím měla propadnout a zabít se. Nejvzrušivější událost v té kuchyni zapříčinila moje matka, když ji zapálila, což nakonec vedlo k nutnosti přivolat hasičskou jednotku. Rozpouštěla tehdy vosk na leptání. Ten se přehřál a začal hořet. Moje matka, která evidentně neměla nějak zásadní vědecké povědomí, se pokusila oheň uhasit nalitím vody do pánve, ze které se tak stal chrlič plamenů, jež zachvátily zbytek kuchyně. Příjezd hasičů v teatrálních helmicích na mě očividně učinil ohromný dojem.

Několik vzpomínek se týká mého pokoje: nejranější je na to, jak jsem matku kousl do nosu, takže začal krvácet. Ten její nádherný, roztomilý nos se během oblékání ocitl přímo před mou tváří a já se do něho z čisté lásky zakousl. Obávám se, že následoval políček, dílem jako následek sebeobrany a dílem z leknutí. Nedokázal jsem jí vysvětlit, že to z mé strany bylo milostné vyznání.

Moje matka a její roztomilý nos.

Závažnější incident se odehrál s lampičkou u postele s velmi ostrým kovovým cylindrem v hlavní roli. Zrovna jsme se vrátili z prázdnin a já byl hrozně unavený. Tu noc venku zuřila prudká bouře a mně se zdály strašidelné sny. Zdálo se mi o něčem, co vedlo k explozi provázené jasným zábleskem světla a hlasitým prásknutím. Vyskočil jsem, v uších pořád ozvěnu hromu, a rozřízl si o okraj lampy oční víčko; dodnes mám na něm jizvu. Vzpomínám si, jak do pokoje vběhli rodiče, jak se máma vyděsila při pohledu na krev stékající mi z oka po tváři a jak ji zachvátila hrůza, že jsem o něj přišel. Odnesl jsem si z toho důkaz, že sny se odehrávají v jediném okamžiku, jelikož mému mozku stačilo jediné zablesknutí a zahřmění k vytvoření celé zápletky mé noční můry.

O prázdninách jsme jezdívali do Prahy navštěvovat matčiny rodiče. Pamatuji si, že to byla hotová expedice, kvůli které všichni zúčastnění začínali pakovat kufry alespoň týden před odjezdem. Zůstávali jsme tam týden nebo čtrnáct dní během vánočních svátků, kromě mého otce, který se musel vrátit do práce. Na nádraží nás odvezlo taxi, ačkoli to bylo jen kousek pěšky. Vzdálenosti obecně jako by se mi od té doby smrskly; když jsem se po válce vrátil, naprosto mě ohromilo zjištění, že Ústí je od Prahy stěží sto kilometrů a že cesta autobusem trvá asi dvě hodiny. Vypadá to, že člověk má nastavené měřítko podle vlastní výšky.

Praha jako taková byla moje první velkoměsto a dodnes podle mého názoru patří k nejkrásnějším městům střední Evropy. Byt prarodičů se nacházel v rozlehlém domě (jak jsem se díval naposledy, slouží dnes jako velvyslanectví) s výhledem do parku a Václavským náměstím hned za rohem. Do té doby jsem nikdy neviděl neonové reklamy, které se pohybovaly! Pamatuji se na jeden vícebarevný poutač v podobě granátníka střílejícího z kanonu. Dělová střela tvořila trajektorii táhnoucí se po celé délce náměstí a při výbuchu na konci se objevila plechovka proslulého leštidla na boty. Také tam byla slavná rybí restaurace (zůstala tam i po válce) s výlohou tvořenou obrovským akváriem.

Na balkoně bytu prarodičů s mým bratrem. Tvářím se, že si přes vypůjčené brýle pročítám vypůjčené noviny.

Tyto výlety za prarodiči pro mě měly neopakovatelné kouzlo. Jejich byt byl okázalý a vyzdobený, plný obrazů, cenných uměleckých předmětů a viktoriánských dekorací. Moje babička byla moc hezká a vždy ověšená šperky. Dědeček měl dost peněz i volného času, aby se mohl věnovat široké paletě koníčků. V dobách, kdy to rozhodně nebylo nic obvyklého, například stavěl rádia. Měl filmovou kameru a promítačku, na které promítal první hrané či animované filmy, třeba Kocour Felix. V zimě jsme se chodili koulovat do parku hned před vstupní dveře do domu. V bytě burácela jedna z prvních verzí chladničky, kterou zapínal plamínek plynového hořáku. Na toaletě měli elektrický zářič, který se zapínal automaticky při rozsvícení. Ten byt mi připadal jako nějaký zámek z pohádky.

S prarodiči na zahradě jejich letního domu na předměstí Prahy.

Když mi byly tři roky a kousek, přestal jsem být středobodem, kolem kterého se v domácnosti všechno točilo, protože se narodil můj bratr. Jméno mu zcela jistě musel dát můj otec, který měl německé kořeny – bratr dostal jméno Hans Gerhard, jako by vypadlo z Prstenu Nibelungova. Doslovný překlad jména Hans je Hanuš (tak se také jeho jméno objevuje v archivních dokumentech), ovšem v češtině se jmenoval Jan a my jsme mu říkali zdrobněle Jeníček. Bylo to zlaté dítě, a navíc moje sesazení z trůnu s sebou neslo jisté kompenzace. Podle rodinné tradice se každý prosinec po první čtyři roky života dítěte domů pořizoval vánoční stromeček a dárky, a teprve další rok se přikročilo k oslavě chanuky (dál už u nás platnost náboženských předpisů nesahala). Můj bratr mi tak zajistil prodloužení Vánoc o další tři roky.

Myslím, že bratr měl i kojnou, a já někdy v té době získal Fräulein – neboli slečnu –, jíž byla okouzlující česká dáma s čerstvě získaným učitelským diplomem. (Slečna je také slovo označující neprovdanou ženu, ovšem neznamená totéž co „chůva“, „vychovatelka“ ani „au-pair“.) Ani nevím, jestli vůbec mluvila německy. Mám za to, že hlavním důvodem jejího angažmá bylo přimět mě mluvit co nejvíce česky v očekávání nástupu do školy. Byli jsme vychováváni bilingvně. (Rodiče také mluvili francouzsky a anglicky; moje znalost angličtiny se ovšem omezovala na jedinou frázi: „Not in front of the children!“ tedy: „Před dětmi ne!“ obvykle hlasitě pronášenou během rodičovských rozmíšek.) V roce 1932, kdy si občané Sudet museli zvolit národnost, se naši rozhodli pro českou, ačkoli otec česky neuměl dokonale.

Na tomto místě bych měl zdůraznit, že za Masaryka – což byl první prezident a zakladatel Československa, osvícený státník, sociolog a filozof – v zemi panovala skutečná demokracie. Zemřel, když mi bylo sedm, a vystřídal ho Beneš, méně výrazný, avšak stejně slušný člověk. Pokládám za obrovskou tragédii, že tento shovívavý režim přetrval pouze dvacet let. Zároveň jsem však měl to štěstí, že se mé dětství odehrávalo ve druhé polovině této osvícené éry, která byla během studené války komunisty vymazána z učebnic historie.

Velký bratr a malý bratr na prázdninách.

Ústí nad Labem bylo poměrně velké město, s tehdejšími 44 000 obyvateli nejspíš třetí největší v Čechách. Ačkoli šlo o průmyslové město, obklopovala je nádherná příroda. Vzpomínkám na mé idylické dětství vévodí řeka Labe lemovaná vinicemi (Weinberge!) a zříceninami hradů na skalních útesech. Tady jsem se naučil plavat a tady jsme se o letních víkendech plavili na kolesovém parníku do různých malých letovisek u řeky. Každé mělo u přístaviště hospůdku a v jejich kavárně vždycky podávali nějakou vyhlášenou místní sladkost. S rodinou, přáteli a příbuznými jsme se vždycky usadili v kavárně a poručili si jejich speciální zákusek, zatímco se otec vydal na dlouhou procházku, a když jsem byl trochu starší, tahal mě s sebou.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Byl jsem číslo 30529.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.