Naima Simoneová

Vdova po příteli

Překlad: Petr Kovács

Milá čtenářko,

Žijeme v nepředvídatelném světě. Nikdo z nás si ještě před nedávnem neuměl představit, čím si budeme muset projít při virové pandemii… Ani moji hrdinové nemají na růžích ustláno a musejí čelit nejedné pohromě. V příběhu Věříš na lásku? je to nepřízeň počasí a bouře. V povídce Vdova po příteli zase hrdinka musí snášet intriky a manipulaci manželovy rodiny. V romanci Osudová zkouška se hrdina dozví, že má neoperovatelný nádor na mozku a že mu zbývá půl roku života… Ano, v takových chvílích je víc než jasné, že žádné bohatství nevyváží obyčejný, normální život. Asi to máme všichni společné, že až v okamžiku krize a ohrožení si uvědomíme, co je pro nás nejdůležitější – naši milovaní…

A i když je svět nepředvídatelný, na jedno se můžete vždycky spolehnout: na mé příběhy s dobrým koncem.

S láskou

Váš Harlequin

Název originálu:

The Billionaire’s Bargain

První vydání:

Harlequin Books, 2019

Překlad:

Petr Kovács

Odpovědný redaktor:

Bohdana Hyťhová

© 2019 by Naima Simone

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2020

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci části díla v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

Harlequin a Harlequin Desire jsou ochranné známky, jejichž vlastníkem je Harlequin Enterprises Limited a které byly použity na základě jeho licence.

HarperCollins Polska je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC. Název ani známku není možno použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A. Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-83-276-5148-8 (EPUB)

ISBN 978-83-276-5149-5 (MOBI)

ISBN 978-83-276-5150-1 (PDF)

HarperCollins Polska sp. z o.o.

02-516 Warszawa, ul. Starościńska 1B lokal 24-25

Elektronické formáty: Katarzyna Rek / Woblink, Poland

PRVNÍ KAPITOLA

Dalila, Jezábel, Yoko, Monika.

To byly podle historie ženy, které způsobily pád mocných mužů. Isobel Hughesová si tiše odfrkla. Hodně lidí z tohoto domu na North Shore by ji bez mrknutí oka a s radostí na seznam přidalo.

Potlačila povzdech a vydala se vzhůru po schodech rozlehlé rezidence se sloupovým průčelím ve starém koloniálním stylu. Rozkládala se majestátně na několika akrech dokonale udržovaných pozemků a přímo čišela dekadencí a okázalým bohatstvím. Od jejího miniaturního bytečku v South Deeringu ji oddělovalo pouhých pár hodin jízdy, ale těch sto dvacet minut a několik desítek mil mohly být klidně celé světelné roky a státy.

Dokážu to. Nemám jinou možnost. Musím to zvládnout.

Pomalu a zhluboka se nadechla a zastavila před vysokými, širokými skleněnými dveřmi, které se před ní otevřely. Na prahu stál impozantně vyhlížející muž v černém večerním obleku. I když mu jeho smoking dokonale padl, Isobel bylo jasné, že před ní stojí pouhý člen ochranky najaté pro klid a bezpečí té nejvyšší chicagské smetánky, která se zde sešla na slavnostním galavečeru. Muži v černém měli samozřejmě zamezit i tomu, aby se mezi elitu vmísil nepozvaný plebs.

V žaludku jí nervózně cukalo, jako by celý den nejedla, nebo měla před státními zkouškami na vysoké. To všechno z jediného důvodu. To ona byla ten nezvaný plebs, který by odsud, pakliže by ji odhalili, bez nejmenší lítosti vykopli.

Nasadila zdvořilou a důstojnou masku a předložila muži z ochranky do natažené dlaně pozvánku, jako by to byl výherní tiket v loterii. Muž si silný, slonovinově bělostný papír se zlatě vytištěnými písmeny pozorně prohlížel. Isobel zatajila dech a potlačila nutkání otřít si zpocené dlaně o své dlouhé večerní šaty, které si koupila v obchodě s použitým zbožím. Kdysi dávno by její pozvánka byla pravá. To byla ještě provdaná za Gagea Wellse, potomka jednoho z nejstarších a nejbohatších chicagských rodů, a věřila, že našla svého vysněného prince, který ji miluje a zbožňuje stejně, jako miluje a zbožňuje ona jeho. Teprve časem si uvědomila, že její princ není žádný kouzlem proměněný žabák, nýbrž had s rozeklaným jazykem.

Na okamžik zavřela oči. Nyní se musí především soustředit na svou lest, protože Gage je už dva roky mrtvý a ona byla vyloučena z jeho společenských kruhů, kam stejně nikdy nepatřila. Falešné doklady, jako například osobní či řidičský průkaz, rodný list i pas jí jako obvykle obstaral její velice šikovný bratr, jenž své padělatelské dovednosti používal především v kontaktu se zločinným podsvětím města. Nyní tedy měla díky bratrovým vysoce profesionálním a nelegálním schopnostem i pozvánku na tento ples chicagské smetánky.

Bratr jako obvykle nezklamal. Muž z ochranky přejel skenerem bezpečnostní kód na pozvánce a mávnutím ruky ji pustil dál.

Hudba, která venku zněla tlumeně, najednou vyplňovala celý ohromný prostor kolem ní. Dovádivé tóny flétny a hluboký nářek kontrabasů se odrážely od bílých, mramorem obkládaných stěn. Podlahy zdobily zlaté dlaždice ve tvaru rozkvetlých lotosů a nad hlavou se jí vznášel jako skleněný vodopád několikastupňový křišťálový lustr. Z hlavní haly se zvedala dvě samostatná schodiště do prvního podlaží, lemovaná točitým pozlaceným zábradlím. Zůstala jako omráčená na prahu, i když přešlapováním na místě jen oddalovala nevyhnutelné.

A to nevyhnutelné na ni čekalo na konci vstupní haly, odkud se k ní nesl šum hlasů a smíchu. Za malou chvíli stála před širokými dveřmi do tanečního sálu a skleněné dveře se před ní samy otevřely.

Místo aby se cítila vítaná, ji však přepadl náhlý pocit slabosti a nevolnosti.

Ještě pořád se můžeš otočit a beze slova odejít. Ještě pořád není pozdě. Tichý vnitřní hlas jí nabízel záchranné lano, jehož se chtěla zoufale chytit.

Pak si ale vybavila svého syna a zaplavila ji nepředstavitelná láska. Aiden byl dar, kterého se jí dostalo, a ona udělá úplně všechno, bez ohledu na vlastní bolest a utrpení, aby mu pomohla.

Včetně toho, že hodí za hlavu hrdost a padne k nohám rodině svého zesnulého manžela, která jí bytostně opovrhuje. Dopustila se totiž smrtelného hříchu, alespoň tedy v jejich očích. Byla chudá a zamilovala se do jejich milovaného zlatého synka.

A také za to zaplatila.

Po smrti manžela se s nimi pokoušela udržovat kontakt, ať už maily, nebo postaru dopisy, kdy jim posílala Aidenovy fotografie a informovala je, jak se jejich vnoučeti daří. Ale na žádný mail, na žádný dopis jí nikdo nikdy neodpověděl. Nechtěli mít s ní, ani s jejím nádherným synem, kterého považovali za parchanta, vůbec nic společného.

Netoužila po ničem jiném, než jenom zapomenout, že vůbec existují, vytěsnit je z paměti i mysli, tak jako to udělali oni s ní, ale neměla jinou možnost. Musí setkání s nimi podstoupit. Jinak hrozí, že Aiden přijde teď, s blížící se zimou, o střechu nad hlavou a nebude mít co jíst, zatímco se ona marně snaží vyjednat odklad splátek.

Vybavila si obrázek svého syna, kterého dnes večer ponechala šťastného a spokojeného v péči své mámy, a obrnila se proti strachu a panice. Do bitvy musí vstoupit připravená a neohrožená, protože tohle je bitva, a její nepřítel by ihned vycítil její slabost a sám zaútočil. To si nemůže dovolit, tenhle boj prostě nesmí prohrát.

Ach, ne, to nemůže být pravda.

Darius King sevřel tenkou nožičku skleničky se šampaňským v prstech tak, až pod jejich tlakem málem praskla.

Šok a překvapení, jemuž odmítal uvěřit, jím projely jako mrazivý chicagský vítr. Neschopen pohybu zíral na drobnou brunetku na druhém konci tanečního sálu, která se právě usmála na číšníka a vzala si od něj plnou skleničku. I když se setkali jen párkrát, okamžitě ten úsměv poznal. Jeho plachou ostýchavost, smyslnou křivku rtů, která naznačovala, že jejich majitelka rozhodně není ani plachá, ani ostýchavá.

Nemýlí se. Tam naproti opravdu stojí ta mrcha Isobel Hughesová.

Nikoli Wellsová. Odmítal ji nazývat jejím novým příjmením, jehož se svou podlostí zmocnila a které špinila celé dva roky, po které byla provdána za jeho nejlepšího přítele.

Cítil, jak jím prostupuje zuřivý vztek, smíšený s údivem, co tady vlastně pohledává. Taková neomalenost. Drzost. Přijít si, jako by sem patřila. Jako by snad svého muže nezabila ona sama, aby pak jeho zničenou, truchlící rodinu přivedla na samý okraj zkázy.

„Ach, Bože.“ Gabriella Wellsová zalapala po dechu a zaryla mu prsty do bicepsu. „To je…“

„Ano,“ zavrčel Darius a nedokázal svůj tón změkčit ani kvůli Gageově sestře, na které mu záleželo stejně, jako by byla jeho vlastní. „To je ona.“

„Co tady chce?“ odfrkla si Gabriella a její jemné rysy křivil stejný výraz vzteku, jaký před chvílí zaplavil i jeho. „A jak se sem vůbec dostala?“

„To nemám ani ponětí.“

Ale hodně rychle to zjistí. A až se tak stane, někdo si to škaredě odskáče. Zajištění bezpečnosti tu mělo být ještě neprostupnější než u královské rodiny, vždyť jsou tu ti nejvýznamnější politikové, filantropové, celebrity, nejbohatší lidé v celé zemi. A ochranka si popíjí šampaňské a tváří se, že se vůbec nic neděje.

„Kde vůbec bere tu neskutečnou drzost se tady ukazovat? A co vlastně dělá v Chicagu?“ vyštěkla Gabriella. „Myslela jsem, že jsme se jí definitivně zbavili, když se odstěhovala do Kalifornie. Nejspíš se zase na někoho nalepila a ten už jí měl plné zuby a vykopl ji na ulici. A teď určitě přišla žebrat a tahat z mámy a táty další peníze. Přísahám, že tohle jí…“ Gabriella ani nedokončila větu a místo toho vyrazila vpřed s úmyslem, který měla jasně vepsaný ve tváři.

„Ne.“ Vzal ji jemně, ale pevně za paži. Gabriella se překvapeně otočila a nechápavě se na něj podívala. Z očí jí vyšlehly varovné blesky a její smaragdově zelené oči mu rázem připomněly jejího bratra. Bylo jí dvacet čtyři let a byla o šest let mladší než Gage. S bratrem ji pojila ta nejhlubší láska, i proto Isobel z celého srdce nenáviděla jako ženu, která mu tak strašlivě ublížila.

Darius zavrtěl hlavou. „Ne,“ zopakoval jí důrazně. „Nebudeme tady tropit žádnou scénu. Mysli na své rodiče,“ dodal ještě tiše.

Hněv ji stále neopouštěl, ale po tváři se jí mihl záblesk starostlivosti a něhy. Nebylo nutné již cokoli dodávat. Oba dobře věděli, že její otec, Baron Wells prodělal loni infarkt, k němuž dozajista přispěly dlouhé hodiny trávené v kanceláři a nepříliš zdravá strava, které dával přednost, i nedostatek pohybu a cvičení. Posledním hřebíčkem ale byla dozajista tragická nehoda, při níž zahynul jeho syn.

V uplynulých měsících se zvolna vracel do formy, na níž byli u tohoto impozantního a mocného muže zvyklí, ale prodělaná příhoda už jim bude navždy připomínat, jak křehké jeho zdraví ve skutečnosti je. Pokud by nezvanou vdovu po svém synovi zahlédl, jeho srdce by to nemuselo vydržet.

„Dojdu pro ochranku a nechám ji vyvést,“ pronesl klidně v příkrém kontrastu s doutnajícím vztekem, který v sobě dusil. „Ty zatím zkus najít rodiče a postarej se, aby si ničeho nevšimli.“

Tak. Přesně to udělá. Nechá Isobel Hughesovou vyhodit, ale ještě předtím jí sám řekne, co si o ní myslí. Tato proradná podvodnice měla z pekla štěstí, že za ní nevyrazil, když se před dvěma roky vytratila z města. Wellsovi ale byli Gageovou smrtí natolik zdrcení, že byli logicky tím hlavním, na čem mu záleželo. A dokud byla Isobel pryč, zmizela s ní i připomínka ženy, která svými manipulacemi a nevěrami zničila jejich milovaného syna. A tak, navzdory svému nutkání dopřát jí své vlastní představy spravedlnosti, jí dovolil, aby zmizela z povrchu zemského a vzala s sebou i jejich vnuka a jeho synovce. Byli si s Gagem tak blízcí, že jeho syna opravdu považoval za svého synovce, i když nikdo nevěřil, že by byl skutečně Gageův. Ale teď je opět na scéně a odplata ji nemine…

Hodila jim svým příchodem rukavici a on ji s potěšením zvedne.

„Fajn,“ souhlasila Gabriella a stiskla mu ruku. „A Darie,“ zašeptala téměř neslyšně, „děkuju ti…“ ztěžka polkla. „Za všechno.“

„To opravdu není nutné,“ ujistil ji a lehce ji políbil na vlasy, těsně nad čelem. „Jsme přece jedna rodina, a ta drží při sobě.“

Přikývla a on se otočil a zmizel v davu.

Blížil se k ní a cítil, jak v něm stoupá napětí. Několikrát musel zpomalit, aby prohodil pár zdvořilostních frází s těmi, které míjel, ale nikdo a nic ho nemohlo odradit od jeho úmyslu. Konečně ji opět spatřil, přesunula se k vysokým proskleným dveřím nahoru na balkon. To mu vyhovuje. Ochranka ji snadno vyprovodí.

Je nespravedlivé, že žena, která naprosto postrádá jakékoli svědomí či zábrany vypadá jako bohyně a ani její tvář, ani tělo nenesou viditelné stopy její zkaženosti. Jenže pokud by tomu tak bylo, pokud by její okouzlující úsměv a dráždivé křivky odhalovaly její skutečné já, nedokázala by do svých sítí polapit žádného muže.

Její husté hnědé vlasy se ve světle křišťálových lustrů leskly ohnivě rudými odlesky a padaly jí přes rameno na ňadro přesně té správné velikosti. Lhostejně si prohlížel její drobnou postavu. Černé šaty bez ramínek ji těsně obepínaly a dávaly vyniknout dokonalým křivkám jejího těla. Dokázal si představit, jak jí přejíždí rukama po jejím útlém pase a pokračuje níž na oblé boky a pevný zadeček. Samozřejmě on sám by na něco takového ani nepomyslel. Její krásu vnímal jen jako podivnou hříčku přírody, past, do které chytala důvěřivé muže. A takovým on rozhodně není. I když mu svým nevinným úsměvem připomíná Arwen z Pána prstenů. Krásná. Nadpozemská.

Sevřel pevně rty, aby potlačil nával viny nad nečekaným náporem touhy, který v něm pohled na Isobel probudil. Za něco takového by se měl nenávidět. Cožpak lépe než kdokoli jiný neví, že za svůdnou tváří se může ukrývat kámen místo srdce. A stejně černá duše. Tohle ho naučila již jeho vlastní žena a on si lekci, kterou mu dala, dobře zapamatoval. Ano, jeho přirození má možná právě teď jiný názor, ale on se řídí především hlavou, na rozdíl od toho, co se o něm povídá.

A Isobel Hughesová byla jednou z krásných, leč zrádných tvářiček.

Nyní, jako by zaslechla ozvěny svého jména v jeho hlavě, zvedla hlavu a prohlížela si dav v tanečním sále. Nejspíš hledá Barona a Helenu. Pokud si ale myslí, že jí dovolí, aby se ke Gageovým rodičům byť jen přiblížila, nejspíš tam ve své Kalifornii kouří příliš mnoho marihuany. On udělá všechno, aby je před ní ochránil. S Gagem se mu to nepovedlo a vědomí jeho selhání v něm ještě stále trýznivě hlodalo, jako by rána byla stále živá, i když od jeho tragické smrti uplynuly již dva roky. Ať se propadne do země, jestli dovolí, aby se tahle mrcha znovu pokusila ublížit lidem, které miluje. Jeho rodině.

Tahle představa byla posledním impulzem, který ho popohnal kupředu. Zamířil k východu ze sálu. O pár minut později již v jedné z bočních chodeb čekal na velitele ochranky. Podíval se na hodinky a v duchu zaklel. Kde ten chlap vězí. Už tady měl dávno být…

Tma.

Naprostá tma.

Ze tmy k němu pronikly vyděšené hlasy odněkud ze sálu, ale zběsilé bušení jeho vlastního srdce je rychle utlumilo.

Zavrávoral dozadu a narazil do zdi. Snažil se nadechnout, ale plíce mu odpíraly poslušnost. Pokoušel se nahmatat mobil, ale s hrůzou si uvědomil, že ho nejspíš zapomněl v autě.

Tma ho tiskla stále silněji.

Vzduch.

Potřebuje vzduch.

Ale ať se nadechoval sebevíce, cítil pouze černou, lepkavou prázdnotu, která mu ucpávala hrdlo, nos a plíce.

Stačilo pár sekund a jeho nejděsivější noční můra se naplnila.

Je uvězněný ve tmě.

Úplně sám.

A hrozí, že se v ní utopí.

DRUHÁ KAPITOLA

Blackout.

Porucha. Dveře se zablokovaly.

Zachovejte klid.

Hlasy, které byly všechno jen ne klidné, pronikaly zavřenými dveřmi. Seděla na lenošce v předsíni jedné z dámských toalet a držela v ruce telefon, jehož baterie jí ukazovala poslední dvě procenta nabití.

„No tak,“ poháněla své prsty k vstřícnější spolupráci s klávesnicí. Ve svém rozrušení nenacházela ta správná písmena a zatracené autoopravy opravovaly slova, která byla správná, a navrhovaly nesmysly místo těch, ve kterých sama udělala chybu. Konečně se jí podařilo odeslat zprávu.

Ahoj, mami. Je všechno v pořádku? Co Aiden?

Svírala v rukou drobný mobilní přístroj a nikoli poprvé si přála, aby si mohla dovolit normální tarif i telefon. Jenže se všemi dalšími výdaji, které měla, byl účet za telefon tím prvním, který musela obětovat. Neustálé dokupování kreditu po minutách a boj s baterií, která již téměř nic nevydržela, bylo mimořádně otravné, ale malý předplacený telefon dělal to, co od něj potřebovala. Po několika sekundách, které jí přišly jako hodiny, se na obrazovce objevila ikona příchozí zprávy.

Je v pořádku, spí. V celém městě vypadl proud. Jezdí tu policie a doporučuje lidem nevycházet. Zůstaň, kde jsi. Dávej na sebe pozor. Máma.

Isobel zaplavila vlna úlevy. A kdyby už neseděla, snad by se zhroutila na podlahu. Poprvé od okamžiku, kdy se ocitla ve tmě, se také dokázala pořádně nadechnout.

Po několika okamžicích si v telefonu otevřela aplikaci s baterkou a namířila proud světla tam, kde by měly být dveře. Tma kolem pozřela téměř celý výkon slabé svítilny, ale i okamžik rozjasnění Isobel postačil, aby lokalizovala kliku. Vzduch uvnitř byl s vyřazenou ventilací dost těžký, ale na chodbě bude určitě lépe. Ještěže netrpí klaustrofobií, ale dokázala si představit, že pro spoustu lidí by situace, v níž se právě ocitla, byla opravdu problém.

Vzala za kliku a otevřela dveře. Slabounký paprsek světla z mobilního telefonu ozářil pár decimetrů podlahy pod jejíma nohama, ale zmizel v okamžiku, kdy vykročila ven. Baterie byla definitivně mrtvá.

„Ještě ne,“ zasténala v duchu a zatřásla telefonem. Marně. „Sakra,“ ulevila si.

Kdesi uvnitř hlavy se jí počaly rodit první náznaky strachu. Zhluboka se nadechla, zadržela dech a zase vydechla. Jedna z věcí, které se jí během jejích dvou let v Los Angeles hodně zlepšila, byl orientační smysl. Taneční sál je vlevo. Musí se držet podél stěny a dojde až do malého předsálí, kterým přišla.

Žádný problém. To zvládne.

Snad.

Posunula se tmou o krok dopředu, až se nataženou rukou dotkla zdi před sebou. První meta zdárně dosažena.

Šmátrala rukou po stěně. Navazující chodba nemůže být příliš daleko…

Z ničeho nic vrazila hrudí do pevné překážky, s níž nepočítala, a hned vzápětí ji nahmatala i dlaněmi. Člověk? Hodně velký člověk. Alespoň podle šířky a výšky ramenou, po kterých nyní přejížděla prsty.

„Ach, Bože. Promiňte,“ prudce stáhla ruce zpět a cítila, jak jí do tváře stoupá horkost. Postava před ní byla definitivně mužská.

Pokusila se ustoupit o krok, ale zachytila podpatkem o lem svých šatů a zavrávorala směrem dopředu a znovu narazila do hradby svalů stojící před ní. „Sakra, omlouvám se, nic –“

Nestačila svou druhou omluvu dokončit, když k ní ze tmy pronikl rozkolísaný, přerývaný zvuk připomínající sténání. Na dlouhý okamžik ztuhla a její ruce zůstaly jako přilepené na hrudi neznámého muže. Prudce se mu zvedala a zase klesala, rozhodně mnohem rychleji, než by asi měla. Podívala se nahoru, kde by měl mít obličej, ale i když ve tmě zhola nic neviděla, bylo víc než zřejmé, že muž má nějaký záchvat a že je na prahu kolapsu.

Zaplavila ji naléhavá potřeba ho uklidnit, zastavit ten příval děsivého, vyděšeného sténání, které ještě umocňovalo pocit trapnosti z toho, jak se ho před chvílí dotkla. Nyní se ho ovšem dotknout musí, aby mu pomohla a ulevila od bolesti.

Přejela rukou dolů z místa, kde mu tak zběsile bušilo srdce a sklouzla po paži dolů, až našla dlaň a pevně mu ji sevřela. „Ahoj, tomu tedy říkám rande naslepo. V celém městě vypadla elektrika. Mně to chytlo tady na chodbě. Snad to není další výprodej ze Smrtonosné pasti.“

Muž nereagoval, jen dál ztěžka a přerývavě dýchal, ale cítila, jak jí svírá prsty, jako by se zoufale držel záchranného lana.

Nepotřebovala doktorát z psychologie, aby poznala, že tento muž se již brzy zhroutí v návalu paniky a že ho musí, děj se co děj, zbavit jeho strachu, než se definitivně zhroutí. Bohužel neměla nejmenší tušení, co v takové situaci dělat.

„Viděl jsi Smrtonosnou past čtyřku?“ pokoušela se udržovat konverzaci, i když věděla, že nesmyslně blábolí. „Brácha z ní byl úplně unešený, je to taky takový hacker, jako byl Matt Farell. A Bruce Willis byl taky skvostný. To, jak sejmul vrtulník autem, páni…“

Zaregistrovala jemné stisknutí prstů coby odezvu a lehké zpomalení jeho dechu. To by mohlo být pozitivní znamení.

„Willise vůbec zbožňuju, v Red je naprosto skvělý. A ty hlášky. Viděl jsi to?“

Kdesi ve tmě se někdo zasmál.

„,Myslel jsem, že už to nikdy neřeknu: Jdu si pro prasátko‘, i když to byl John Malkovich.“

I ona se chtěla zasmát, ale rychle své nutkání potlačila. Jako by si najednou uvědomila, že tohle je nejdelší konverzace s člověkem, jenž nebyl součástí její rodiny, kterou za poslední dva roky vedla. Její zkušenosti ji jednoduše naučily být s neznámými lidmi velice opatrná, zejména pak s těmi, co vypadají jako Christopher Lambert v Horalovi. Když dala naposledy přednost především podmanivému vzhledu, skončila v manželství bez lásky s diktátorem a tyranem, které jí málem ukradlo duši.

Ve tmě si může dopřát svobodu a vystoupit z ochranné ulity, do níž se sama uchýlila. Protože tady nikoho nevidí a on zase nevidí ji. Nemůže se tedy dopustit chyby pramenící z toho, že by se nechala ošálit zjevem. Pokud je tady na galavečeru dole v sále, znamená to, že nejspíš patří přesně k té smetánce, v jejíž zlaté kleci před časem sama uvízla. Ale tady, na chodbě, v úplné tmě, nehrají peníze ani společenské postavení a původ sahající až k prvním osadníkům z Mayflower žádnou roli. Tady jsou jenom dva lidé, co se drží za ruce a snaží se společně překonat strach.

„Taky mám ráda Avatara,“ pokračovala v konverzaci s neznámým mužem. „I když je trochu komické, že nejznámější hláška z filmu je ,vidím tě‘.“ Tentokrát už se nedokázala smíchu ubránit a nikterak toho nelitovala, protože odpovědí jí bylo další stisknutí prstů navozující až intimní pocit důvěrnosti. „Máš rád sci-fi?“ zeptala se, aby udržovala rozhovor v chodu, i když v její otázce bylo i něco víc.

Zadržela dech a vyčkávala, jestli jeho záchvat paniky konečně přestal. A její starostlivost vystřídala zvědavost, tedy něco, co ve vztahu k nějakému muži již dlouho nepociťovala.

„Zbožňuju Terminátora.“

Ach, bože. Ten hlas. Hlubší než černočerná tma, do níž se celé město ponořilo. Hlubší než oceán, který tolik milovala. Příslib hříchu obalený tou nejsladší polevou.

Velmi, velmi nebezpečný hlas.

Takový, co vás ve tmě snadno přiměje k věcem, kterých budete za světla těžce litovat.

Zamrkala a rty se jí mimoděk rozevřely, jako by do sebe chtěla ten hluboký, dráždivý hlas nasát. Ochutnat ho.

A nejen hlas.

Co se to s ní, sakra, děje?

Ještě štěstí, že ji nevidí, že tu není nikdo, kdo by byl svědkem její zahanbující reakce na pouhý mužský hlas. Ale jaký hlas, dodala v duchu omluvně.

„To je ovšem klasika.“ Pokoušela se vrátit někam do doby, než ten jeho hlas zazněl, ale moc se jí to nedařilo. „Stejně jako Predátor.“

Hlas ve tmě se posměšně ušklíbl. „To není sci-fi, ale horor.“

Musela se ohradit. „A to ti unikl ten ošklivý mimozemšťan s hadičkami? To podle tebe není sci-fi?“

„V tom případě bys podle stejné logiky mohla tvrdit, že Avatar je romance.“

Fajn, ten chlapík má možná hlas padlého anděla, který ji svádí k hříchu, ale na filmy má poněkud zkreslené názory.

„Myslím, že bylo lepší, když jsi nemluvil,“ ulevila si.

Odměnou jí byl hluboký, hrdelní smích, který činil jeho hlas ještě o poznání více sexy. Cítila, jak jí prostupuje touha a její krev ji roznáší po celém těle.

Úplně ztuhla a nechápala, co se s ní děje. Vnímala jen horkost, která ji naplňovala stále silnějším vzrušením.

Pokud v sobě dokáže ještě někde najít alespoň zbytek zdravého rozumu, musí se od něj rychle odpoutat a vycouvat někam do bezpečnějších končin. Byla to přece stejně dráždivá touha, která jí před lety popletla hlavu a ona se zamilovala do toho nepravého. Láska pak vedla ke zlomenému srdci a ke zradě, z níž se dosud nevzpamatovala.

Ne, jenom se ujistí, že neznámý je opravdu v pořádku, a rychle odsud zmizí. Svých starostí má víc než dost. Stěhování do Chicaga, starost o syna, běžné strasti svobodné matky, ne, za těchto okolností si žádný luxus jako je šálení touhy a vlastního těla nemůže dovolit.

Jenom si tady s ním uvízla ve tmě, nechodíte spolu, napomínala se.

Jenom jednu noc. Jen jednu noc.

Povzdychla si a zůstala.

„Stalo se něco?“ Na rameno jí dosedla široká dlaň a pevně je stiskla. Sevřela zuby a odmítla se jen tak podat jeho jemnému, přesto však rozhodnému sevření.

„Nic,“ zalhala. „Jen ty boty,“ vysvětlovala rychle a předklonila se, aby svou lež potvrdila i odpovídajícím činem. „Jsou opravdu hezké, ale na nohách hotové peklo.“

Znovu se tiše usmál a jí naskákala husí kůže, k níž se přidalo i podivné mravenčení v žaludku.

„Jak se vlastně jmenuješ?“ zeptal se a přejížděl jí pomalu palcem po holé kůži ramen, až se musela kousnout do rtů, aby nezasténala slastí. Až doteď neměla ani tušení, že ramena patří k tak silným erotogenním zónám. Zajímavá věc, ta tma, blesklo jí hlavou.

Na co se jí to ptal? Aha, jak se jmenuje, probrala se ze snu a kdesi v hlavě se jí rozsvítila varovná světélka. Gage si dal opravdu záležet, aby ji před svou rodinou co nejvíc pošpinil a oni o tom pak vyprávěli každému, kdo byl ochotný jim naslouchat. Od jejího odchodu z Chicaga uplynuly již dva roky, ale místní smetánka si dozajista pamatuje, co je Isobel Wellsová zač.

Znovu zavřela oči, jako by tím snad mohla zaplašit pohrdání ke všem těm zbohatlíkům, kteří ji odsuzují, aniž ji znají.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vdova po příteli.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.