Gabriel Wyner

NAVŽDY PLYNULE

Jak se rychle naučit cizí jazyk a nikdy ho nezapomenout

Copyright © 2014 by Gabriel Wyner

All rights reserved.

This translation published by arrangement with Harmony Books, an imprint of the Crown Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC.

Podle anglického originálu Fluent Forever: How to Learn Any Language Fast and Never Forget It vydalo v edici Žádná velká věda nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2020. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení s výjimkou krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Libuše Mohelská

Odpovědná redaktorka Irena Hanušová

Šéfredaktor Marek Vlha

Redakční spolupráce Zuzana Kačerová

Sazba, grafická úprava David Dvořák

Obálka Pavel Junk

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

E-kniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

[Ohodnoťte knihu prosím zde: melvil.cz/kniha-navzdy-plynule]

[Pochvaly pište na libisemi@melvil.cz]

[Errata hlaste na melvil.cz/erratum]

Sdílejte s hashtagem #navzdyplynule

© Jan Melvil Publishing, 2020

ISBN 978-80-7555-072-9

Věnováno radosti z putování

PŘEDMLUVA K ČESKÉMU VYDÁNÍ

Navždy plynule je praktický průvodce učením se cizím jazykům. A když píšeme „praktický“, myslíme to vážně. Gabriel Wyner chce, abyste principům fungování lidského mozku a novým postupům učení skutečně porozuměli a rovnou si je ohmatali. Místo teoretických pouček a složitých definicí vám proto dává knihu napěchovanou příklady. Díky nim bez problémů pochopíte i komplexní jazykové jevy, a ještě ke všemu se budete dobře bavit. Aby tomu tak bylo i v českém vydání, vyžadovala tato kniha zvláštní přístup.

Gabriel Wyner je Američan a knihu napsal předně pro anglicky mluvící studenty cizích jazyků. Angličtina má proto v originále speciální úlohu. Nezachycuje pouze myšlenky vyjádřitelné v jakékoli jiné řeči. Stává se výukovou pomůckou. Autor na své mateřštině ukazuje konkrétní jazykové zákonitosti, které ovšem v češtině fungovat nemusejí.

Pokud bychom to při překladu a redakci nezohlednily, nebylo by české vydání použitelné. Přály jsme si předat vám plnohodnotnou knihu, ze které budete těžit stejně jako čtenáři originálu. Původní názorné ukázky jsme proto nahradily či doplnily jejich českými analogiemi a k řadě pasáží jsme v poznámkách pod čarou připojily vysvětlení a rozšiřující informace. Angličtina z knihy přesto nevymizela. Zůstala tam, kde ji nelze adekvátně nahradit nebo kde by byla náhrada zavádějící. Takové příklady jsme upravily do podoby, jež je pro nás Čechy srozumitelná.

Autorova mateřština v překladu ustoupila do pozadí a doplňuje pestrou paletu ukázek z celé řady dalších velkých i malých jazyků. V překladu naopak přibyly zmínky o češtině. To se týká všech s výjimkou jedné. Strč prst skrz krk napsal do Navždy plynule autor sám.

Libuše Mohelská a Irena Hanušová

1. KAPITOLA

Úvod: Bodej, bodej, bodej

Promluvíte-li k člověku jazykem, kterému rozumí, mluvíte k jeho hlavě. Promluvíte-li k němu jeho vlastním jazykem, mluvíte k jeho srdci.

—Nelson Mandela

Američané, kteří poprvé vycestují do zahraničí, bývají šokovaní, když zjistí, že přes veškerý pokrok učiněný za posledních 30 let mnoho cizinců stále hovoří cizími jazyky.

—Dave Barry

Učit se jazyky je sport. Říkám to jako člověk, který není zrovna kompetentní se k věcem sportu vyjadřovat: abych se na střední škole vyhnul tělocviku, přihlásil jsem se do šermířského družstva. Bodání kamarádů špičatými kovovými předměty se ovšem učení jazyků podobá víc, než byste možná mysleli. Při šermování je vaším cílem bodnout protivníka automaticky. Věnujete čas studiu názvů zbraní a pravidel hry, drilujete správný postoj, každý kryt, střeh, ripostu i výpad. Pak se konečně pustíte do boje a doufáte, že dosáhnete onoho magického okamžiku, kdy na pravidla zapomenete: Vaše paže se pohybuje vlastní vůlí, zručně vykryjete výpad svého kamaráda a zasáhnete ho přímo do hrudi. Bod!

Podobně si přejeme k někomu přijít, otevřít pusu, zapomenout na pravidla a mluvit automaticky. Může to vypadat jako nedosažitelný cíl – jazyky se nám zdají těžké – ale není tomu tak. Nic takového jako těžký jazyk neexistuje. Každý trouba dokáže mluvit jakoukoli řečí, kterou mluvili jeho rodiče, když byl malý. Ta opravdová výzva je najít si k jazykům cestu, která vyhovuje nárokům hektického života.

Během svého vlastního hektického života operního pěvce jsem se potřeboval naučit německy, italsky, francouzsky a rusky. Získané zkušenosti položily základ k téhle knize. Moje metody představují výsledek obsesivní potřeby ladit detaily, zkoumat a znovu ladit detaily. Moje sada nástrojů pro výuku jazyků se postupně vyvinula v dobře promazaný stroj, který umí pevně danou denní časovou investici přetavit ve znatelné průběžné zlepšování ve vybraném jazyce – ať už se ho učím sám, nebo se ho pod mým vedením učí kdokoli jiný. Nabízím vám tenhle stroj a doufám, že vám dovolí navštívit podivuhodný svět učení se jazykům. Lépe při tom porozumíte fungování vlastní mysli i myslí lidí kolem vás. A taky se naučíte mluvit novou řečí.

Začátky

Můj zatím nejoblíbenější okamžik tohohle bláznivého jazykového dobrodružství se odehrál v roce 2012 ve stanici vídeňského metra. Cestou z koncertu jsem potkal svoji ruskou kolegyni. Vždycky jsme spolu mluvili německy, a tak jsme se v tomhle jazyce pozdravili a vyměnili si nejdůležitější novinky z posledního roku. A pak jsem vytáhl svůj trumf. „Víš, já teď mluvím rusky,“ pověděl jsem jí rusky.

Její výraz byl k nezaplacení. Doslova jí spadla čelist, jako v komiksu. Zakoktala: „Co? Kdy? Jak?“ a už v ruštině jsme se dlouze rozhovořili o učení se jazykům, o životě a o tom, kde se tyhle dvě věci protínají.

Moje první pokusy osvojit si cizí řeč padání čelistí tak úplně nevyvolávaly. Sedm let jsem chodil do židovské školy. Zpívali jsme tam písně, učili se hebrejskou abecedu, zapalovali spoustu svíček, pili spoustu hroznové šťávy a moc jsme se toho nenaučili. No, kromě abecedy, tu jsem měl v malíku.

Na střední škole jsem se zamiloval do své učitelky ruštiny, paní Nowakowské. Byla chytrá a hezká, měla výstřední slovanské příjmení a já jsem vždy ochotně udělal cokoli, oč mě požádala. Za pět let jsem si osvojil pár frází, naučil se nazpaměť pár básní a obstojně zvládl azbuku. Super. Nabyl jsem tehdy dojmu, že něco vážně není v pořádku. Proč si z cizích jazyků dokážu zapamatovat jen abecedu? Proč je všechno ostatní tak těžké?

Přesuňme se rychloposuvem do června 2004, na začátek imerzního kurzu němčiny pro operní pěvce ve Vermontu. Byl jsem inženýr s rozbujelými sklony ke zpěvu. Ty si žádaly, abych si osvojil základy němčiny, francouzštiny a italštiny, a já jsem se rozhodl, že jediná cesta k úspěchu je skočit do toho rovnýma nohama. Po příjezdu jsem podepsal papír se slibem, že budu příštích sedm týdnů – pod hrozbou vyloučení a propadnutí kurzovného – komunikovat výhradně v němčině. V té době se to zdálo nemoudré, protože jsem německy neuměl ani slovo. Podepsal jsem i tak. Pak ke mně přišli nějací pokročilejší studenti a usmáli se: „Hallo.“ Chviličku jsem na ně nechápavě zíral a pak jsem odpověděl: „Hallo.“ Potřásli jsme si rukama.

Po pěti šílených týdnech, během nichž jsem ze sebe vyzpíval duši při hereckých lekcích vedených v němčině, jsem si v areálu školy našel tichý odlehlý koutek a potají zavolal své přítelkyni. „Asi se stanu operním pěvcem,“ sdělil jsem jí šeptem anglicky. Toho dne jsem se rozhodl, že se naučím plynně mluvit jazyky, které moje nová profese vyžaduje. Vrátil jsem se na Middlebury College ve Vermontu a zapsal si němčinu znovu. Tentokrát jsem se dopracoval k plynnému vyjadřování. Na magisterské studium jsem se přestěhoval do Rakouska. Během svého pobytu v Evropě v roce 2008 jsem se vydal do Perugie, abych se naučil italsky. Dva roky nato se ze mě stal podvodník.

Podvodníkům to občas vyjde: Tři klíče k učení se jazykům

Tahle kniha by nevznikla, kdybych nešvindloval u testu z francouzštiny. Nejsem na to hrdý, ale stalo se. Trochu vám to vysvětlím. V jazykovkách Middlebury Language School nabízejí pět úrovní výuky: naprostí začátečníci, „falešní“ začátečníci (ti, kdo pozapomněli, co se naučili), středně pokročilí, pokročilí a lidé blížící se dokonalému ovládnutí jazyka. V době, kdy jsem test psal, jsem z francouzštiny neuměl ani zbla. Už jsem se ale učil jiný románský jazyk a chtěl jsem se dostat mezi „falešné“ začátečníky. Před svým třetím angažmá v téhle škole jsem tedy u online rozřazovacího testu podváděl. Využil jsem Překladač Google a nějaké gramatické weby. Neříkejte to na mě v Middlebury.

Měsíc nato jsem dostal politováníhodné výsledky. „Vítejte u nás, blahopřejeme!“ začínal dopis. „Zařadili jsme vás na středně pokročilou úroveň!“ Sakra. Měl jsem tři měsíce, abych si osvojil roční učivo francouzštiny a nevypadal u přijímacího pohovoru jako blbec. Takové pohovory jsou vážná věc. Posadíte se ke stolu s opravdovým živým Francouzem nebo Francouzkou, čtvrthodinku si popovídáte o životě a odejdete s konečným verdiktem o zařazení do kurzu. Podvádět se nedá: můžete buď mluvit francouzsky, nebo smutně koukat a mávat kolem sebe rukama jako druhořadý pařížský mim.

Byl jsem v půlce magisterského studia operního a uměleckého zpěvu, takže veškerý můj volný čas představovala hodina denně v metru a celá neděle. Horečně jsem se jal hledat na internetu způsoby, jak se naučit jazyk rychleji. Dospěl jsem k překvapivému zjištění: existuje spousta mimořádně účinných pomůcek, ale žádný program, který by všechny nové metody spojil dohromady.

Objevil jsem tři základní klíče k učení jazyka:

1. Nejdřív si osvojte výslovnost.

2. Nepřekládejte.

3. Využijte systémy intervalového opakování.

První klíč, nejdřív si osvojte výslovnost, vychází z mého studia hudby na konzervatoři (a plošně ho využívá armáda a misionáři mormonské církve). Zpěváci se nejdřív učí výslovnost jazyků, protože v nich potřebujeme zpívat dlouho předtím, než máme čas se je naučit. Při osvojování zvuků určitého jazyka se na ně naše uši naladí, takže rozšiřování slovní zásoby, porozumění při poslechu a mluvení pak přicházejí mnohem rychleji. Jako bonus při tom pochytíme fajnový, přesný přízvuk.

Druhý klíč, nepřekládejte, se skrýval v mých zkušenostech z vermontské Middlebury Language School. Vyvarovat se překládání je již od začátku nejenom možné, ale dokonce přímo nezbytné, chceme-li být schopni v cizím jazyce myslet. Díky tomu se jazyk můžeme naučit. Právě to bylo kamenem úrazu mých dřívějších pokusů osvojit si hebrejštinu a ruštinu: Místo mluvení jsem trénoval překládání. Když jsem odhodil angličtinu, přestal jsem rozšifrovávat věty slovo po slově a začal rozvíjet plynulost.

Třetí klíč, využijte systémy intervalového opakování (SRS), jsem objevil na jazykových blozích a u vývojářů softwaru. SRS jsou zkrátka vymakané kartičky se slovíčky. Podle vašich vstupů vám vytvářejí na míru šitý studijní plán, díky němuž se informace zapisují hluboko do dlouhodobé paměti. SRS fantasticky podporují zapamatování a široké uplatnění je teprve čeká.

Zjistil jsem, že systémy intervalového opakování využívá na internetu stále více studentů jazyků, ovšem jen k memorování překladů. Školy prosazující výuku bez překládání, jako Middlebury nebo Berlitz, naopak sahají k poměrně zastaralým výukovým metodám a opomíjejí možnosti nabízené novými počítačovými nástroji. O výslovnost se pak, s výjimkou zpěváků klasické hudby a mormonů, příliš nezajímá nikdo.

Rozhodl jsem se všechny tyhle metody propojit. Abych si nalil francouzštinu do hlavy, nainstaloval jsem si do chytrého telefonu software na podporu zapamatovávání. Dal jsem si záležet, aby se na žádné kartičce neobjevilo jediné anglické slovo. Začal jsem s kartičkami na pravidla výslovnosti, přidal hrst obrázků s podstatnými jmény a pár slovesy, naučil se časování sloves a postoupil až k jednoduchým definicím abstraktnějších pojmů ve francouzštině. Do června jsem díky pravidelné hodině v metru uměl tři tisíce slov a gramatických pojmů. Pak jsem dorazil do Middlebury na vstupní pohovor. Ten měl prověřit, jestli jsem neudělal nějakou hloupost, třeba jestli jsem nepodváděl v online rozřazovacím testu. Poprvé v životě jsem měl mluvit francouzsky. Učitelka se posadila a pravila: „Bonjour,“ a já okamžitě odpověděl prvním slovem, které se mi vynořilo v hlavě: „Bonjour.“ Zatím to šlo dobře. Jak se rozhovor odvíjel dál, s úžasem jsem zjišťoval, že všechna slova, která učitelka říká, i všechna slova, která potřebuju k reakci, znám. Dokážu myslet ve francouzštině! Byla v mém podání trochu váhavá, ale byla to francouzština. Ohromilo mě to. V Middlebury mě zařadili rovnou mezi pokročilé. Během sedmi týdnů kurzu jsem přečetl deset knih, napsal sedmdesát stránek esejů a moje slovní zásoba narostla na čtyři a půl tisíce slov. Na začátku srpna jsem mluvil francouzsky plynně.

Plán hry

Co znamená vyjadřovat se v cizím jazyce plynně? Na tuhle otázku má každý jinou odpověď. Samotný pojem „plynné vyjadřování“ je nejasný a jeho význam se ještě malinko víc rozostří pokaždé, když někdo napíše další knihu, článek nebo e-mailový spam slibující, že vás naučí plynně anglicky za tři měsíce, dva měsíce nebo šest týdnů. I přesto máme všichni představu, jak takové vyjadřování vypadá: letní odpoledne v pařížské kavárně, nenuceně se bavíme se servírkou, aniž by nás trápily slovesné tvary nebo chybějící slovíčka. Zda chceme víc než to a kam až si přejeme v naší plynulosti dojít, je pak na každém z nás.

Za sebe mohu sebejistě říct, že umím plynně německy. Šest let jsem žil v Rakousku a s radostí se pustím do debaty s kýmkoli a o čemkoli. Přiznávám ale, že abych se vyzul z 200eurové pokuty za poškozený kryt palivové nádrže u auta z půjčovny, kolem pár chybějících slovíček jsem tančit musel. (Pro všechny případy: „kryt palivové nádrže“ se řekne Tankdeckel, a věta „Je mi úplně buřt, jestli jsem první, kdo to auto používá, pružina, která má tu krytku držet zavřenou, byla prostě vadná,“ německy začíná: „Das ist mir völlig Wurst…“ Dál už to zvládnete sami.) Je na vás, zda do vaší představy plynného vyjadřování spadají politické diskuze s přáteli, účast na čteních poezie, práce tajného agenta nebo přednášení o kvantové fyzice na Sorbonně.

V praxi máme problém dosáhnout vůbec nějakého stupně plynulosti – vždyť si toho musíme zapamatovat tolik. Pravidla hry zvané jazyk jsou příliš dlouhá. Chodíme do kurzů, kde si poučky vštěpujeme, drilujeme je na různých cvičeních, ale ke hře samotné se nedostaneme. V nepravděpodobném případě, že někdy dojdeme na konec soupisu norem, mezitím stejně zapomeneme většinu učiva ze začátku. Navíc jsme zatím ignorovali ten druhý soupis (totiž slovník) plný tisíců a tisíců slov zapamatovatelných stejně těžko jako pravidla.

Zapomínání je náš největší nepřítel. Abychom ho porazili, potřebujeme plán. Jak vypadá typický příběh toho, jak se někdo úspěšně naučil cizí jazyk? Kluk se přestěhuje do Španělska, zamiluje se do Španělky, každou bdělou hodinu jazyk trénuje a za rok mluví plynně. Ponoření do cizího prostředí poráží zapomínání hrubou silou. Náš pyšný španělsky mluvící hrdina je úspěšný z velké části díky tomu, že neměl čas cokoli zapomenout. Den co den plave v oceánu španělštiny. Jak by mu mohlo vypadnout z hlavy, co se naučil? Takhle jsem si osvojil němčinu: opustil jsem svou práci, přesunul se do Vermontu a dvakrát na celé léto přestřihl všechny vazby s anglicky mluvícím světem. Ponořit se do cizího prostředí je báječná zkušenost, ale máte-li zaměstnání s pevnou pracovní dobou, psa, rodinu nebo bankovní účet, který vyžaduje pravidelný přísun peněz, těžko můžete všechno jen tak hodit za hlavu a věnovat tolik ze svého života osvojování cizího jazyka. Potřebujeme praktičtější způsob, jak ty správné informace dostat do hlavy a zabránit tomu, aby ušima vytekly zase ven.

Ukážu vám, jak zastavit zapomínání a dostat se k samotné hře. A taky vám prozradím, co si pamatovat, abyste v té hře, až začnete hrát, excelovali. Cestou přeladíme vaše uši, aby dokázaly slyšet nové zvuky, a jazyk, aby zvládl nový přízvuk. Budeme zkoumat, jak jsou utvořena slova, jak gramatika tahle slova skládá do myšlenek a jak zařídit, aby nám ty myšlenky vycházely z úst, aniž bychom se zdržovali překládáním. Náš omezený čas využijeme na maximum: probádáme, která slova se naučit nejdřív, jak díky mnemotechnickým pomůckám rychleji dostat do paměti abstraktní pojmy a jak co nejrychleji a nejefektivněji vylepšit svoje dovednosti při čtení, psaní, poslechu a mluvení.

Chci, abyste se naučili používat nástroje, které jsem na své cestě objevil, ale chci také, abyste porozuměli tomu, proč fungují. Učení se jazyku je jednou z nejosobnějších cest, na jakou se můžete vydat. Vypravíte se do své vlastní mysli a pozměníte způsob svého uvažování. Máte-li prací na tomhle cíli strávit celé měsíce nebo roky, musíte metodám, které k němu vedou, věřit a přijmout je za vlastní. Když víte, jak k jazykové hře přistoupit, můžete v ní vyhrávat. Doufám, že vám k tomuhle cíli ukážu nejkratší cestu, a vy budete moct zapomenout na pravidla a začít rovnou hrát.

Když jsem se naučil německy, říkal jsem si: „Mein Gott! Kdybych se tak mohl vrátit v čase a dát si pár rad, šlo by mi to mnohem snáz!“ Přesně totéž mě napadlo i po italštině, francouzštině, ruštině (kterou jsem se nakonec naučil v roce 2012) a maďarštině (projekt roku 2013). Tahle knížka je můj stroj času. Když trochu přimhouřím oči, vy jste moje monolingvní já z doby před devíti lety a já vytvářím časový paradox tím, že vám pomáhám vyhnout se všem překážkám a pastem, které mě k výrobě stroje času přivedly. Však to znáte.

Jak dlouho trvá dosáhnout plynulosti?

Chceme-li odhadnout čas, který budete potřebovat, musíme vzít do úvahy, jaké máte v tomto ohledu cíle, které jazyky už umíte, které se učíte a jaká jsou vaše časová omezení. Jak už jsem říkal, nic jako těžký jazyk neexistuje. Existují nicméně jazyky, jež se konkrétně vám budou osvojovat hůř, protože pocházejí z jiné jazykové rodiny než jazyk nebo jazyky, které už umíte. Japonština je pro lidi mluvící anglicky těžká ze stejného důvodu, z jakého je angličtina těžká pro mluvčí japonštiny: jen minimum slov a gramatických jevů se v obou jazycích překrývá, nemluvě o naprosto odlišných abecedách. Když se ale třeba mluvčí angličtiny učí francouzsky, má mnohem méně práce. Anglická slovní zásoba je z 28 % francouzská a z 28 % latinská. Jakmile si anglicky mluvící člověk osvojí správnou francouzskou výslovnost, zjistí, že už zná tisíce slov.

Americký Foreign Service Institute, který má na starost přípravu amerických diplomatů, vytvořil žebříček jazyků podle jejich přibližné náročnosti pro rodilé mluvčí angličtiny (viz přílohu 2). Moje zkušenosti potvrzují, že jejich odhad je dokonale přesný. Jak FSI předpověděl, zvládnout ruštinu (jazyk úrovně 2) mi zabralo téměř dvojnásobek času oproti francouzštině (jazyk úrovně 1), a domnívám se, že japonština (jazyk úrovně 3) si vyžádá dvakrát více času než ruština. Ve francouzštině jsem dosáhl bezpečné středně pokročilé úrovně „dokážu myslet v cizím jazyce a používat výkladový slovník“ za tři měsíce. Pracoval jsem na tom hodinu denně (a nárazově o víkendech). V ruštině jsem se na obdobnou úroveň vyšplhal za šest měsíců, učil jsem se přitom půl až tři čtvrtě hodiny denně (plus nárazově o víkendech). Pak jsem podstoupil sedmi- až osmitýdenní intenzivní imerzní výuku, abych se v obou jazycích posunul na pokročilou úroveň „v pohodě konverzuji v kavárně, v pohodě konverzuji o čemkoli, mám drobné potíže při popisu problémů s autem“. Podobné výsledky jsem sledoval u svých studentů. Odhaduji, že bez imerzního programu zabere dosažení pokročilé úrovně ve francouzštině pět až osm měsíců při 30–45 minutách samostatné práce denně. U jazyků úrovně 2, jako je ruština nebo hebrejština, by to mělo trvat dvojnásobek a u jazyků úrovně 3 jako čínština, arabština, japonština a korejština čtyřnásobek.

Náročnější jazyky si žádají čas, ale není důvod, proč byste se je neměli naučit. Už jste splnili jediný nutný předpoklad: máte zájem. Srovnejme to se sportováním. Abychom úspěšně dokončili jakýkoliv cvičební plán, musí nás to bavit, jinak toho necháme. Většina z nás nemá na břiše pekáč buchet ani se nevejde do šatů velikosti XS. O ty břišáky jsem se pokoušel (velikost XS jsem vzdal už dávno), nikdy jsem ale neuspěl, protože mě cvičení obvykle nebaví. Ti, kdo si ho užívají, úspěšní jsou. Šampioni z fitka se naučí nacházet v každodenních drsných trénincích radost (a endorfiny). My ostatní se do tělocvičny silou vůle dokopeme, ale pokud nás to nebude bavit, pravděpodobně těch šest až dvacet čtyři měsíců potřebných k tomu, abychom viděli výsledky, nevydržíme. Cvičební plány se neustále zkracují – V kondici za 30 minut, 10minutové řešení, Tělo do plavek za 5 minut denně, Tříminutový trénink – ve snaze ukázat náročnou práci ve zvladatelnějším světle. Tak či onak vždycky skončíme zpocení a zbědovaní a mobilizovat se ke každodennímu opakování takové námahy je krátkodobě náročné a dlouhodobě ještě náročnější.

Pokud je jazyková výuka těžká, potýkáme se s týmiž problémy. Koho baví drilovat gramatiku a učit se nazpaměť seznamy slovíček? I když vám slíbím, že k dosažení plynulosti stačí věnovat jazyku půl minuty denně, bude-li to nepříjemné, beztak u toho nevydržíte.

Nudných věcí se proto zbavíme a najdeme si něco zajímavějšího. Nástroje, které jsem dal dohromady, jsou efektivní. Za mnohem důležitější ale pokládám, že práce s nimi je zábavná. Rádi se něco dozvídáme – právě to nás táhne ke čtení novin, knih a časopisů a procházení webů jako Lifehacker, Facebook, Reddit nebo Huffington Post. Pokaždé, když narazíme na nový střípek zajímavých informací (třeba: „V roce 536 zastínil Slunce nad Evropou a Asií na celý rok oblak prachu a způsobil hladomory, jež vyhladily celé národy od Skandinávie až po Čínu. Nikdo neví, jak tenhle prašný oblak vznikl.“), centrum potěšení v našem mozku se probudí k aktivitě a už klikáme na další odkaz. V téhle knize najdeme podobnou přitažlivost v učení se jazykům. Z objevování nových slov a gramatických zákonitostí bude náš nový Facebook, sestavování nových jazykových kartiček se stane sérií drobných rukodělných projektů a proces ukládání do paměti zafunguje jako akční počítačová hra s obtížností nastavenou tak, aby udržela náš zájem.

Není to žádná náhoda: když nás učení baví, jde nám líp. Při zkoumání metod, jak se cizí řeč naučit co nejrychleji, jsem proto přirozeně skončil u těch nejzábavnějších. Na učení se jazykům se mi nejvíc líbí, že můžu klidně hrát počítačové hry, jak dlouho chci, a netrpět potom hlubokými, existenciálními výčitkami („Nechce se mi věřit, že jsem právě zabil šest hodin života stupidními hrami na Facebooku.“). Půl hodiny až hodinu denně si hraju na chytrém telefonu nebo se dívám na televizi. (Televizní seriál Ztraceni je v ruštině prostě úžasný.) Učím se tím jazyk, připadám si produktivní a užívám si to. Co víc si přát?

Pojďme se tu hru naučit.

Co udělat hned teď: Cesta vpřed

Organizační poznámka: postupně vám ukážu hromadu nástrojů a zdrojů informací. Pokud se v nich přestanete orientovat, všechny pohromadě, včetně stručného vysvětlení najdete na konci knihy v Glosáři pojmů a nástrojů. Tohle bychom měli, pusťme se tedy do díla.

Mám v úmyslu vás naučit, jak se učit, ne co se učit. Nemůžeme probrat každé slovíčko, gramatický a výslovnostní systém na světě, takže budete potřebovat další materiály přímo pro jazyk, který si vyberete. Když už jsme to nakousli: nejspíš byste měli začít tím, že si vyberete jazyk, který se chcete učit.

Vyberte si jazyk

Jazyk klidně vybírejte podle pracovních příležitostí, náročnosti, dostupnosti materiálů nebo počtu mluvčích, ale především si vyberte takový, který se vám líbí. Jednou se mě čtenář mého webu ptal, jestli se má učit rusky, nebo francouzsky. Měl rusky mluvící příbuzné, zbožňoval ruskou kulturu, ale obával se náročnosti. Francouzština mu přišla jako bezpečná alternativa.

Nespokojujte se s bezpečnou variantou, když se místo toho můžete bavit. Váš jazyk vás bude neustále doprovázet, zabydlí se ve vaší hlavě. Když se vám líbí, učení vás bude víc bavit, a když vás učení baví, půjde vám rychleji.

K dispozici máte spoustu materiálů.

Jazykové příručky

Vybavte se knihami. Někdo před vámi strávil měsíce (ne-li roky, bože chraň) tím, že uspořádával potřebné informace, a vy můžete mít výsledek všeho toho úsilí v ruce za pár stovek korun. Děkujeme, Herr Gutenberg. V příloze 1 najdete výběr mých oblíbených příruček pro jedenáct hlavních jazyků, které by vás mohly zajímat. Pokud mezi nimi ten váš není, jděte na můj web Fluent-Forever.com. Mým cílem je postupně připravit přehledy těch nejlepších příruček pro všechny jazyky, které se lidé chtějí učit.

HNED TEĎ SI POŘIĎTE

Dobrá učebnice gramatiky vás promyšleně a krok za krokem provede mluvnicí daného jazyka.1 Představí vám přibližně tisíc slov, nabídne hrst příkladů a cvičení a vzadu jejich správné řešení. Zhruba 90 % cvičení přeskočíte, ale je dobré mít je po ruce, až se začneme učit gramatiku ‒ ušetří vám to spoustu času. Pokud kniha uvádí „přibližnou“ výslovnost jednotlivých slov (bonjour: „božúr“, tschüss: „čys“), dávám vám svolení ji spálit a najít si jinou. V pařížské kavárně si s „božúr“ na rtech vysloužíte akorát číšníkův přezíravý pohled. Skvělé naopak je, pokud je ke knize cédéčko.

Je potřeba vyhnout se dvěma pastem. Zaprvé, neberte knihy, které systematicky probírají každičké pravidlo včetně všech detailů a výjimek, jež na vás nahrnou najednou, v neovladatelném přívalu gramatického zoufalství. Takové gramatiky jsem vždycky miloval – dokud jsem se z nich nepokusil učit. Tyhle technické bichle předkládají celý mluvnický systém daného jazyka v obřích tabulkách. Poslouží jako skvělé referenční příručky, ale jen těžko se dají použít k učení krok za krokem.

Zadruhé, mějte se na pozoru před většinou učebnic ke kurzům, zejména pokud nemají klíč se správnými řešeními. Knihy určené k použití v prezenčních kurzech často šetří s vysvětlováním, protože počítají s tím, že případné nejasnosti vyřeší učitel. Lépe vám obvykle poslouží kniha pro samouky.

Konverzační příručka je báječný pomocník. Ve slovníku se totiž užitečné fráze jako „Jsem zatčen?“ a „Kam mě to vezete?“ hledají obtížně. Vydavatelství Lonely Planet publikuje levné příručky s malinkým, mimořádně praktickým slovníčkem na konci. Právě ten využijeme při učení se prvních slov, protože se dá projít mnohem snáz (a rychleji) než opravdový slovník. Tady neochotně připustíme „božúr“, ale jen proto, že se konverzační příručky s jinou než takto zapsanou výslovností těžko hledají.

ZVAŽTE POŘÍZENÍ

Frekvenční slovník obvykle obsahuje pět tisíc nejdůležitějších slov cílového jazyka uspořádaných podle četnosti používání. (Slovo číslo jedna v angličtině, the, se objevuje jednou za dvacet pět slov.) Tyhle knihy jsou úžasné, plné s láskou vybraných příkladů a překladů. Ušetří vám kvanta času a jejich autoři si s nimi dali tolik práce, že byste je měli zasypat penězi a květinami. Frekvenční seznamy najdete také na internetu, nejsou ale tak dobré jako tištěné verze. Frekvenční slovníky zatím neexistují pro všechny jazyky, ale pokud ho ten váš má, vyhráli jste. Pořiďte si ho.

Příručka výslovnosti vás s pomocí nahrávek a schémat úst a jazyka provede celým systémem výslovnosti zvolené řeči. Pro mnoho jazyků seženete příručky s cédéčkem věnované výhradně výslovnosti. Tyhle parádní výukové zdroje rozhodně stojí za koupi. Sám jsem si pak jako osobní cíl vytkl vyvinout počítačové aplikace na trénink výslovnosti pro tolik jazyků, pro kolik zvládnu. Takové trenažéry umějí pár hezkých věcí, které knížka nezvládne – podrobně je probereme ve 3. kapitole. Příručku nebo aplikaci nenajdete pro každý jazyk, ale pokud pro ten váš existují, velmi vám pomohou.

Potřebovat budete také dva slovníky. Zda si vyberete elektronickou, nebo tištěnou podobu, záleží na vás. První z nich je tradiční dvojjazyčný slovník (např. česko-francouzský / francouzsko-český) s přesnou výslovností každého slova. Opět platí, že uvidíte-li v něm „božúr“, spalte ho. Nechte si ten, který obsahuje podivné znaky (jako [bɔ̃.ʒuʁ]). S mezinárodní fonetickou abecedou se skamarádíme ve 3. kapitole. Druhý slovník je výkladový (tedy např. francouzsko-francouzský) obsahující místo překladů definice slov (např. ve francouzštině). V těchto slovnících se přepisy typu „božúr“ nepoužívají, sirky tedy nechte v šuplíku.

Hodit se vám bude i tematický slovník. Obsahuje slova z daného jazyka uspořádaná podle témat: slovíčka o autech, slovíčka o jídle, lékařská slova a tak dál. Šikovně si s ním přizpůsobíte slovní zásobu na míru (podrobně se o něm pobavíme v 6. kapitole).

PRO POKROČILEJŠÍ

Jestliže jste už studiu svého cílového jazyka nějaký čas věnovali, nákupní seznam si trochu upravte.

Zaprvé, vlastníte-li mluvnickou příručku, zvažte, jestli se vám opravdu líbí a je dostatečně náročná. Pokud ne, vybavte se novou, která bude odpovídat vaší úrovni.

Zadruhé, nemáte-li konverzační příručku, stojí za to si ji pořídit. I když už v cílovém jazyce čtete knížky, možná nevíte, jak se zeptat na otevírací dobu nebo pojištění vozu v půjčovně. V konverzační příručce dohledáte věty pro spoustu každodenních situací, které se v beletrii neobjevují.

Zatřetí, nejspíš dosud nemáte frekvenční slovník, a přitom ho využijete mnohem dřív než začátečníci. Koukejte si ho obstarat.

A konečně, s nákupem výslovnostní příručky nebo aplikace počkejte do konce 3. kapitoly. Pak budete mít lepší představu, jestli ji potřebujete.

INTERNET

Internet přetéká bezplatnými gramatickými a výslovnostními příručkami, frekvenčními seznamy a slovníky všech tvarů a velikostí. Jejich kvalita se web od webu výrazně liší a denně se mění. Naučit se jazyk zadarmo na síti zvládnete, ale když ty nejlepší internetové stránky zkombinujete s dobře napsanými knihami, půjde vám to rychleji. Svoje oblíbené zdroje z internetu uvádím na svých stránkách (blog.Fluent-Forever.com/language-resources) a ty nejdůležitější weby – Obrázky Google a nové komunity pro jazykovou výměnu (např. Lang-8, italki, Verbling) – v téhle knize postupně probereme.

UČITELÉ A INTENZIVNÍ KURZY

Potřebujete-li dosáhnout výsledků rychleji a jste-li ochotní do toho investovat, můžete výuku zintenzivnit hodinami se soukromými učiteli (mimořádně cenově dostupné lekce najdete přes web italki.com) nebo v intenzivních kurzech doma či v zahraničí. Nejrychlejší cesta k plynnému vyjadřování je ta nejméně pohodlná: v intenzivních imerzních programech strávíte týdně nejméně dvacet hodin výukou, deset až dvacet hodin nad domácími úkoly a budete mít přísně zakázáno mluvit rodným jazykem. Výměnou za dva měsíce svého života a tlustý svazek bankovek získáte solidní zběhlost ve vybraném jazyce. Některé kurzy poskytují velkorysé slevy, pokud se přihlásíte s dostatečným předstihem. Mohou tak pro vás být dosažitelné, máte-li čas, ale chybí vám prostředky.

JAZYKOVÉ KURZY

V téhle knize probíráme samostatné studium jazyka probíhající mimo učebnu. Jestli už ale jazykový kurz navštěvujete (nebo se ve vaší blízkosti vyučují dobré a dostupné lekce), určitě se podívejte na přílohu 6: Jak používat tuhle knihu v kombinaci s klasickým jazykovým kurzem.

Cesta vpřed

Na nadcházejících stránkách položíme na lopatky výzvy spojené s osvojováním jazyka, jednu po druhé. Představím vám systém ukládání do paměti, který vám umožní si bez námahy a trvale zapamatovat tisíce faktů. Pak společně rozhodneme, která fakta stojí za zapamatování. Krok za krokem vás provedu zvuky, slovy a gramatikou vašeho jazyka. V každé z těchto fází vaše učení urychlíme naším systémem ukládání do paměti. Při dláždění cesty k plynulému vyjadřování nakonec rozvineme vaše porozumění při poslechu a při čtení.

Cestou vám ukážu svoje oblíbené hračky. Baví mě hledat způsoby, jak si zefektivnit život, i když samotné hledání někdy trvá déle než daný úkol prostě udělat. I ten měsíc, který jsem strávil memorováním stovek dat narození a úmrtí hudebních skladatelů, se jistě jednoho dne ukáže jako úspora času. Zatím se to tak úplně nestalo.2 Co se týká efektivity při studiu jazyků, měl jsem štěstí. Kvůli zpěvu jsem si potřeboval plynule osvojit čtyři jazyky. Kromě nich se chci naučit jidiš, hebrejsky a maďarsky, abych mohl mluvit se svými příbuznými, a japonsky, protože mě tahle řeč prostě fascinuje. S tolika jazyky jsem mohl věnovat hledání efektivity obrovské množství času, a pořád se ta investice vyplatila. Díky tomu mám zásobárnu skutečně šikovných nástrojů a hraček, jimiž se můžu bavit. Začneme mou nejoblíbenější: systémem intervalového opakování (označuje se anglickou zkratkou SRS, Spaced Repetition System).

2. KAPITOLA

Nahráváme: Pět principů, jak skoncovat se zapomínáním

Skutečný majetek člověka je jeho paměť. V ničem jiném není bohatý, v ničem jiném není chudý.

—Alexander Smith

SCÉNA Z FILMU MATRIX, WARNER BROTHER’S PICTURES, 1999:

Tank se usmívá a sedá si do operátorského křesla, probírá se disketami. Jednu vybere a vloží do počítače. Neo se dívá na obrazovku.

Neo: Džiu-džitsu? Budu se učit… džiu-džitsu?

Tank s úsměvem stiskne tlačítko Nahrát.

Neovo tělo v postroji poskočí a oči se mu pevně zavřou.

Monitory rychle zapulzují, Neovi buší srdce, adrenalin stoupá a mozek mu pění.

Pár vteřin na to prudce otevře oči.

Neo: Panebože!

Tank se spokojeně zašklebí.

Zatím si sice nemůžeme nahrát džiu-džitsu přímo do mozku, přece jen ale máme technologii, která dokáže učení uspíšit. Její síla pramení z pěti principů fungování paměti:

- Posilte zapamatovatelnost vzpomínek.

- Na maximum využijte svou lenost.

- Neopakujte si. Vybavujte si.

- Počkej, počkej! Neříkej mi to!

- Přepište minulost.

Vyjmenované principy vám umožní zapamatovat si více věcí za kratší dobu. Jejich propojení vytvoří systém schopný zapsat vám do hlavy tisíce slov a gramatických pravidel, a to tak hluboko, že si je okamžitě vybavíte. Nejpřitažlivější na tomhle systému je, že minimum času, které máte nazbyt, pomalu proměňuje v použitelný cizí jazyk.

1. princip: Posilte zapamatovatelnost vzpomínek

Jakýkoli údaj se stane důležitým, jakmile je uveden do souvislosti s údajem jiným.

—Umberto Eco, Foucaultovo kyvadlo3

Máme-li se naučit pamatovat si, potřebujeme odhalit povahu a umístění paměti. Vědci začali ve 40. a 50. letech hledat paměť tam, kde se to nejvíc nabízelo: v mozkových buňkách – neuronech. Odřezávali krysám kousky mozku a zkoumali, kdy zapomenou cestu v bludišti. Zjistili, že ať jim odeberou kteroukoli část, krysy cestu nezapomenou. V roce 1950 to experimentátoři vzdali: věc uzavřeli s tím, že už hledali snad všude a že paměť musí sídlit někde jinde.

Vědci nakonec obrátili svou pozornost od neuronů ke spojům mezi nimi. Každý ze stovek miliard neuronů v našem mozku je v průměru propojen se sedmi tisíci dalšími neurony v husté síti nervových vláken měřících dohromady více než 150 tisíc kilometrů.4 Právě tyhle provázané sítě jsou důmyslně zapojeny do fungování našich vzpomínek – proto vědci nemohli u svých krys najít uloženou cestu. Bludiště měla totiž každá krysa ve svém mozku rozprostřené. Vždycky, když výzkumníci kus tkáně odřízli, poškodili jen malou část zapojených spojení. Čím víc tkáně odebrali, tím déle krysám trvalo vzpomenout si, nikdy ale cestu z bludiště nezapomněly zcela. Jediný způsob, jak mapu bludiště odstranit úplně, bylo úplně odstranit krysu.

Tyhle vzorce spojení vytvářejí elegantně jednoduchý, mechanický proces: neurony, které se společně aktivují, se spolu také spojují. Uvedený princip, kterému se říká Hebbův zákon, pomáhá vysvětlit naši schopnost si něco zapamatovat. Vezměme si moji první vzpomínku na sušenky. Deset minut jsem postával před troubou, hřál se v sálajícím teple a opájel se vůní másla, mouky a cukru. Čekal jsem, až sušenky půjdou z trouby, a pak sledoval, jak z nich při chladnutí stoupá pára. Když už jsem to nemohl vydržet, dal mi otec sklenici mléka, já jsem popadl sušenku a pak najednou pochopil chudáčka Keksíka ze Sezame, otevři se. Moje neuronová síť pro sušenky zahrnuje zrak, čich a chuť. Má dokonce i zvukové prvky – zvuk slova sušenka a zvuk mléka nalévaného do sklenice. Pamatuju si úsměv na tátově tváři, když se zakousl do vlastní lahodné sušenky. Moje první zkušenost se sušenkou zahrnovala celou plejádu vjemů, jež se propojily do pevné sítě neuronových spojení. Ta mi umožňují vrátit se do minulosti při každém setkání s novou sušenkou. Známá máslová vůně znovu aktivuje neuronovou síť, mozek znovu přehraje stejné zrakové vjemy, zvuky, emoce a chutě a já znovu prožiju svůj zážitek z dětství.

Popsanou zkušenost porovnejte s jinou: konkrétně s vaší právě vznikající vzpomínkou na slovo mjöður. Žádná velká přehlídka vjemů se zatím nekoná. Neznáte jeho výslovnost a z čiré zlomyslnosti vám ani neprozradím jeho význam. Nezbývá vám tak nic jiného než hledět na strukturu slova – mezi čtyři známá písmena se vtěsnala dvě cizokrajná – mnoho jiných vodítek nemáte. Nevyvinete-li herkulovské úsilí, zapomenete slovo mjöður, než dočtete kapitolu, ne-li dříve.

Úrovně zpracování: Velký mnemotechnický filtr

Propasti ležící mezi vaším novým mjöður a mou sušenkou se říká úroveň zpracování. Je to propast, která odděluje zapamatovatelné od zapomenutelného. Moje sušenka je zapamatovatelná, protože obsahuje celou řadu spojení. Dostanu se k ní tisícovkou různých způsobů. Vzpomenu si na sušenky, když o nich čtu, slyším, vidím je, cítím nebo chutnám. To slovo nezapomenu.

Potřebujeme, aby se stejně nezapomenutelným stalo i mjöður, a uděláme to tak, že přidáme čtyři typy spojení: strukturu, zvuk, význam a osobní vazbu. To jsou čtyři úrovně zpracování popsané psychology v 70. letech. Ti ve svém výzkumu vytvořili zvláštní dotazník se čtyřmi typy otázek a rozdali ho univerzitním studentům:

- Struktura: Kolik velkých písmen je ve slově MEDVĚD?

- Zvuk: Rýmuje se LOĎ s „toť“?

- Pojem: Je NÁSTROJ jiné slovo pro „instrument“?

- Osobní vazba: Chutná vám PIZZA?

Po vyplnění dotazníku překvapili experimentátoři studenty zkouškou paměti: ptali se, která slova si stále pamatují. To, co si zapamatovali, velmi silně ovlivnil typ otázky: studenti si pamatovali šest PIZZ na jednoho MEDVĚDA. Kouzlo uvedených otázek tkví ve zvláštním triku mentálního zpracování. Při počítání velkých písmen ve slově MEDVĚD nepotřebujete přemýšlet o hnědých chlupatých šelmách, a tak o nich nepřemýšlíte. Aktivujete tu nejpovrchnější úroveň zpracování – strukturu – a jdete dál. Když ale chcete určit, jestli vám chutná PIZZA, aktivujete různé oblasti rozmístěné po celém mozku. Automaticky využijete strukturu, abyste slovo rozšifrovali. A zatímco vám slovo pizza rezonuje v hlavě, představujete si horkou lahodnou placku plnou sýra. Nakonec zapojíte vzpomínky na pizzy z minulosti a rozhodnete se, jestli máte pizzu rádi, nebo jste zatím nepotkali tu pravou. Tak jednoduchá otázka „Chutná vám PIZZA?“ dokáže ve zlomku vteřiny zapojit najednou všechny čtyři úrovně zpracování. Ty se společně aktivují, propojí a vytvoří robustní vzpomínku, kterou si vybavíte šestkrát snáz než už zapomenutého MEDVĚDA.

Čtyři úrovně zpracování jsou víc než jen rozmar biologie. Fungují jako ochranný filtr proti zahlcení. Žijeme v moři informací, obklopeni závratným množstvím dat přicházejících z televize, internetu, knih, společenských kontaktů a událostí. Pomocí úrovní zpracování náš mozek posuzuje, které z těchto vstupů jsou důležité a které je lepší zahodit. Nechceme přemýšlet o počtu písmen ve slově tygr, pokud máme jeden exemplář v patách, ani se nechceme nechat atakovat barvitými vzpomínkami na krávy, když si kupujeme mléko. Abychom si zachovali zdravý rozum, pracuje náš mozek důsledně na té nejpovrchnější úrovni zpracování, kterou potřebuje ke zvládnutí daného úkolu. V supermarketu tak prostě hledáte slova čokoládové mléko nebo možná Bio farmářské čokoládové mléko od šťastných kraviček. Pátráte po shodných vzorcích a mozek na základě struktury rychle prosévá stovky nebo tisíce seznamů přísad a potravinových etiket. Než svoje mléko najdete, prakticky všechny tyhle seznamy a etikety naštěstí zapomenete. V opačném případě byste svými encyklopedickými znalostmi supermarketových značek k smrti unudili společnost na každém večírku. V podnětnějších situacích, například jste-li pronásledováni tygrem, má mozek na vytvoření vzpomínky nesporný zájem. Pokud přežijete, pravděpodobně si zapamatujete, že v zoo nemáte šplhat do tygřího výběhu. Úrovně zpracování tedy fungují jako velký mentální filtr, který nám pomáhá zůstat naživu a být na večírcích snesitelným společníkem.

Tenhle filtr je jedním z důvodů, proč si špatně pamatujeme cizí slova. Váš mozek jen dělá svou práci. Jak má vědět, že si chcete zapamatovat mjöður, ale už ne hydrogenfosforečnan sodný (emulzní činitel ve vašem čokoládovém mléce)?

Jak si cizí slovo zapamatovat navždycky

Abyste vytvořili robustní vzpomínku ke slovu jako mjöður, potřebujete všechny čtyři úrovně zpracování. Ta nejpovrchnější, struktura, umožňuje rozpoznat vzorce písmen a určit, jestli je slovo dlouhé, krátké, napsané anglicky nebo japonsky. Shluk odktor přeskupíte na doktor, protože mozek rozpozná strukturu. Tahle úroveň je zásadní pro čtení, ale zapojuje příliš malou část mozku na to, aby významněji přispěla k zapamatování. Prakticky nikdo z respondentů ve studii o úrovních zpracování si nepamatoval počítání velkých písmen ve slově MEDVĚD. Slova jako mjöður si zapamatujete těžko, protože dokud nevíte, jak naložit s divnými písmeny jako ö a ð, hlouběji než ke struktuře se zkrátka nedostanete.

Vaším prvním úkolem při učení se cizí řeči je dosáhnout další úrovně: zvuku. Zvuk propojuje strukturu s ušima a ústy a dovoluje nám mluvit. Začnete tím, že se naučíte zvuky vybraného jazyka, a to, která písmena je tvoří. Když zvládnete zvuky hned na začátku, mnohem snáz si zapamatujete slova. Naši univerzitní studenti si vybavili dvakrát tolik LODÍ (které se v prvním pádě skutečně rýmují s „toť“) než MEDVĚDů (se šesti velkými písmeny). Zvuk je územím mechanického memorování. Vezmeme si jméno, třeba Edvard, nebo dvojici slov, jako kočka – gato, opakujeme je, a průběžně tak aktivujeme části mozku spojující strukturu a zvuk. Naše slovo mjöður se velmi přibližně vyslovuje „mjeder“ a čím přesněji se jeho výslovnost naučíme, tím lépe si ho zapamatujeme.5 Nakonec se nám mjöður uloží do paměti stejně dobře jako známé jméno, jako je Edvard. Funguje to lépe než pouhá struktura, ale pořád to pro naše potřeby nestačí. Koneckonců, spousta z nás si jména moc dobře nepamatuje: sotva je uslyšíme, náš mozek je zase odfiltruje.

Přes tenhle filtr se potřebujeme dostat. Cestu najdeme u třetí úrovně zpracování: pojmu. Účastníci výzkumu si zapamatovali dvakrát více NÁSTROJŮ (synonym k instrumentům) než LODÍ (rým loď – toť). Pojmy se dají rozdělit na dvě skupiny: abstraktní a konkrétní. Začneme těmi abstraktními. Když vám řeknu, že mám narozeniny v červnu, nejspíš se vám v hlavě okamžitě nevynoří obrázky narozeninových dortů a party kloboučků. Jak už jsme si říkali, není to potřeba; náš mozek operuje na té nejpovrchnější možné úrovni. Je to efektivní a šetří nám to spoustu práce a rozptylování. Navzdory své abstraktnosti je moje datum narození smysluplný pojem, díky tomu zapůsobí hlouběji a pamatuje se lépe než pouhé zvuky. Proto si snáz zapamatujete, že mám narozeniny v červnu, než že v baskičtině se „narozeniny“ řeknou urtebetetze.

Ještě hlubší než abstraktní pojmy jsou ty konkrétní, zasahující více smyslů. Když vám řeknu, že svůj narozeninový večírek uspořádám na paintballovém hřišti, po hře bude následovat zmrzlinový dort se sušenkami a šlehačkou a zbytek večera strávíme na koupališti, pravděpodobně si tyhle detaily zapamatujete mnohem lépe než měsíc, kdy se má událost konat. Konkrétním pojmům dáváme při ukládání přednost ne snad proto, že by měly nutně větší význam než jiné informace, ale protože zapojují větší část mozku. V tomhle případě není tak důležité znát detailní program oslavy jako vědět, kdy a kam se dostavit.

Známe-li tenhle fenomén, jak posílíme zapamatovatelnost zvláštního, cizího slova jako mjöður? Problém netkví v samotném slově. Pokud se nám slova pojí s konkrétními zážitky, které zapojují více smyslů, pamatujeme si je dost dobře. Kdybych vám prozradil, že heslo k mé e-mailové schránce je mjöður, pravděpodobně (snad?) si ho nezapamatujete, protože ho zpracováváte na úrovni zvuku a struktury. Když ale společně půjdeme do baru a já vám podám hořící drink s mrtvým hadem a řeknu vám: „Tohle – mjöður! Ty – vypít!“, nebudete mít se zapamatováním sebemenší problém. Pojmenovávat věci nám jde skvěle, podstatná jména tvoří valnou většinu ze 450 000 záznamů ve Websterově Třetím mezinárodním slovníku.6 Na problém s pamětí narážíme ve chvíli, kdy tahle jména nejsou spojena s konkrétními pojmy. Naším cílem – a také jedním ze základních cílů téhle knihy – je naplnit cizí slova jako mjöður konkrétnějšími významy a smyslem.

Prolamování filtru: Síla obrázků a osobních vazeb

Výše v téhle kapitole jsme se setkali s překladovou dvojicí slov kočka – gato. Jak jsme zmínili, při studiu si obvykle opakujeme gato a kočka tak dlouho, až se vytvoří zvukové spojení. To však bývá příliš mělké, aby se dalo jednoduše zapamatovat, navíc nemíří správným směrem: když čtete gato, nechcete, aby vás napadlo slovo kočka, chcete, aby vás napadlo tohle:

Lepších výsledků dosáhneme, když překlad přeskočíme a použijeme místo něj obrázek.

Obrázky si vybavíme mnohem snáze než slova. Při pohledu na ně totiž automaticky myslíme v pojmech. Studie zaměřené na vybavování obrázků opakovaně prokázaly, že máme fenomenální vizuální paměť. V 60. letech vědci zkoumající paměť podrobili univerzitní studenty paměťovým testům s jedním z nejděsivějších názvů všech dob: test nucené volby ze dvou alternativ. Testovaným jedincům ukázali 612 časopiseckých reklam (možná je přivázali k židlím a oči jim drželi otevřené) a poté je požádali, aby v nové sadě obrázků identifikovali ty již viděné. Studenti je správně vybrali v 98,5 % případů. To výzkumníky neuspokojilo a testy opakovali s větším počtem obrázků – nejspíš se snažili určit, kolik toho vysokoškoláci výměnou za pár dolarů a jídlo zdarma vydrží. Limit podle všeho neexistuje. Studenti byli ochotni sedět v tmavé místnosti a sledovat sekvenci deseti tisíc obrázků pět dní v řadě. Po skončení projekce přesně identifikovali 83 % z nich. Kapacita naší vizuální paměti je mimořádná, jen se potřebujeme naučit ji využívat.

Protože se chceme učit slova, ne obrázky, budeme pracovat s jejich kombinací. Takové spojení funguje ještě lépe než samotné obrázky. Stejný efekt se projevuje dokonce i u naprosto nesouvisejících kombinací: abstraktní kresbu s větou „Jablka jsou lahodná“ si zapamatujeme lépe než kresbu bez nápisu. Při setkání s nesrozumitelným obrázkem a nesouvisejícími slovy se mozek snaží hledat význam i tam, kde žádný není. V tomhle procesu se slovo automaticky přesune z koše s hydrogenfosforečnanem sodným na území sušenek. Výsledkem je, že si ho zapamatujeme.

Ještě o krok dál než s obrázky můžeme dojít, využijeme-li poslední úrovně: osobní vazbu. Pojem, ke kterému máte osobní vazbu, si zapamatujete o polovinu snáz než pojem bez vazby. Proto si naši univerzitní studenti pamatovali o 50 % více PIZZ (Ano, máme je rádi) než NÁSTROJŮ (Ano, jsou synonymní s instrumenty). Tím nechci říct, že samotné pojmy jsou neefektivní. Když si spojíte gato s obrázkem roztomilé kočičky, slovo si snadno zapamatujete. Pokud ale navíc můžete spojit gato se vzpomínkou na kočku, kterou jste měli jako malí, tohle slovo se náhle stane prakticky nezapomenutelným.

Jak toho využít v praxi? S novým cizím slovem to funguje podobně jako se jménem nového kamaráda. Náš nový přítel může být člověk, kočka nebo nápoj – pro paměť to znamená ve všech případech stejnou zátěž. Pojďme podpořit zapamatovatelnost jeho jména pomocí úrovní zpracování.

Náš nový kamarád se jmenuje Edvard. Už když si pomyslíme „Edvard“, dosáhli jsme druhé úrovně zpracování – zvuku. Pokud chceme jít hlouběji, na území pojmů, hledáme ke jménu Edvard konkrétní obrázek, třeba filmovou postavu Střihorukého Edvarda. Když věnujeme chvilku představě nového kamaráda s nůžkami v rukou, snadno si jeho jméno později vybavíme. Stejnou strategii využívají paměťoví šampioni k rychlému zapamatování jmen lidí (ano, v zapamatovávání se soutěží) a my ji podrobně probereme ve 4. kapitola a 5. kapitole.

Tím ale nekončíme. Ještě lépe se nám povede, když dokážeme najít ke kamarádovu jménu osobní vazbu. Možná si ještě pamatujete, jak jste Střihorukého Edwarda viděli v kině, možná máte bratra Edvarda nebo máte možná místo rukou nůžky. Představujete si svého nového kamaráda v interakci s edvardovskými obrázky a edvardovskými osobními vzpomínkami a tím v mozku aktivujete širší a širší síť. Až Edvarda uvidíte příště, tahle přehlídka obrázků a vzpomínek se vám rychle vrátí a zapomenout jeho jméno by vám dalo dost práce. Získáváte tak cenné společenské body občas směnitelné za víno, sýr nebo večer deskových her.

Tenhle myšlenkový proces vyžaduje trochu kreativity, ale můžete se naučit zvládat ho rychle a jednoduše. U konkrétních slov jako gato najdete vhodný obrázek během pár sekund přes Obrázky Google (images.google.com). A když si položíte jednoduchou otázku „Kdy jsem naposledy viděl gato?“, přidáte osobní vazbu a zabetonujete si slovo v paměti. Hračka.

Ani s abstraktními pojmy jako economía (ekonomie) nebudete mít nijak složitou práci. Na Obrázcích Google najdete tisíce obrázků peněz, pokladniček, akciových grafů a politiků. Ať už vyberete kterýkoli z nich, přinutíte se myslet konkrétně a pojmově. Díky tomu si slovo zapamatujete mnohem snáz. Otázkou, jestli economía ovlivňuje váš život, si vytvoříte kýženou osobní vazbu potřebnou k tomu, abyste si slovo uložili do paměti už navždycky.

V téhle knize se budeme slovíčka učit ve dvou hlavních fázích: vystavíme si základ z jednoduchých, konkrétních slov a ten pak využijeme k osvojování abstraktních pojmů. V obou fázích podpoříme zapamatovatelnost pomocí úrovní zpracování.

HLAVNÍ BODY

- Náš mozek je sofistikovaný filtr, který se stará, abychom zapomněli nepodstatné informace a zapamatovali si ty podstatné. Cizí slova obvykle spadnou do kategorie „zapomenutelného“: znějí divně, na první pohled se nezdá, že by měla nějaký zvláštní význam, a nemají žádnou spojitost s našimi životními zkušenostmi.

- Tenhle filtr ale můžeme obejít a učinit cizí slova zapamatovatelnými. K tomu jsou potřeba tři věci:

- Naučte se systém zvuků daného jazyka.

- Svažte zvuky s obrázkem.

- Svažte obrázky s minulými zážitky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Navždy plynule.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.