Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Doc. MUDr. Lidmila Hamplová, PhD.

Veřejné zdravotnictví a výchova ke zdraví
pro střední zdravotnické školy

Autorky:
Doc. MUDr. Lidmila Hamplová, PhD.
Autorkou kapitoly 2.5.5 je Mgr. et Mgr. Simona Sedláčková, MHA.

Recenze:
MUDr. Marie Nejedlá

© Grada Publishing, a.s., 2020
Cover Photo © depositphotos.com, 2020

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 7526. publikaci
Odpovědná redaktorka Mgr. Marie Zelinová
Sazba a zlom Vladimír Meško
Obrázky do barevné přílohy dodala autorka. Zdroje jsou uvedeny na str. 135–137.
Počet stran 144 + 12 stran barevné přílohy
1. vydání, Praha 2020
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Autorka a nakladatelství děkují Policii České republiky, konkrétně Službě kriminální policie a vyšetřování – TOXI týmu na území Praha 1 a Praha 4, zejména prap. Romanu Noskovičovi z jednotky SPJ Praha, za poskytnutí fotografického materiálu k problematice drogových závislostí.

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění však pro autory ani pro nakladatelství nevyplývají žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-271-1477-1 (ePub)
ISBN 978-80-271-1476-4 (pdf)
ISBN 978-80-247-5562-5 (print)

Seznam zkratek

ABSI

index tvaru těla (A Body Shape Index)

BMI

index tělesné hmotnosti (Body Mass Index)

EHES

studie šetřící zdravotní stav dospělé populace
(European Health Examination Survey)

EHIS

Evropské výběrové šetření o zdraví
(European Health Interview Survey)

ESC

Evropská kardiologická společnost
(European Society of Cardiology)

ESH

Evropská společnost pro hypertenzi
(European Society of Hypertension)

FAS

fetální alkoholový syndrom

FTS

fetální tabákový syndrom

HDL-cholesterol

lipoprotein s vysokou hustotou
(high density lipoproteins)

HEPA

zdraví prospěšná pohybová aktivita
(health enhancing physical activity)

HLY

ukazatel délky života ve zdraví (Healthy Life Years)

LDL-cholesterol

lipoprotein s nízkou hustotou
(low density lipoproteins)

LSPP

Lékařská služba první pomoci

NSZM ČR

Národní síť Zdravých měst České republiky

NZIS

Národní zdravotnický informační systém

SDS

škála závažnosti závislosti na drogách
(Severity of Dependance Scale)

SF

srdeční frekvence

SFmax

maximální srdeční frekvence

SHS

pasivní kouření (second-hand smoke)

THS

rezidua tabákového kouře dlouhodobě přetrvávající v ovzduší a prostorách (third-hand smoke)

TOKS

testy okultního krvácení do stolice

UNICEF

Dětský fond Světové zdravotnické organizace

ÚZIS

Ústav zdravotnických informací a statistiky ČR

WHA

Světové zdravotnické shromáždění
(World Health Assembly)

WHO

Světová zdravotnická organizace
(World Health Organization)

WHR

index poměru obvodu pasu a boků (Waist/hip Ratio)

1.Historie a současnost oboru veřejné zdravotnictví

Veřejné zdravotnictví je medicínský obor, který využívá poznatky dalších vědních disciplín, zejména hygieny, epidemiologie, zdravotnického managementu, statistiky, sociologie, psychologie, ekonomie a zdravotnického práva.

Veřejné zdravotnictví se od ostatních klinických medicínských oborů liší tím, že se věnuje celé populaci, případně vybraným populačním skupinám, na rozdíl od klinické medicíny, kde je uplatňován individuální přístup ke každému pacientovi. Veřejné zdravotnictví se zaměřuje na konkrétní populační skupiny, do nichž je možné pacienta zařadit podle charakteristických znaků, jako je věk, pohlaví, příslušnost k národnostní skupině, vzdělání, sociální postavení, rizikové faktory životního a pracovního prostředí, rizikové faktory životního stylu.

Veřejné zdravotnictví řeší problémy, které se týkají veřejného zdraví, tedy zdraví určitých skupin obyvatel, vybraných komunit a v neposlední řadě populace celého státu. Úlohou veřejného zdravotnictví je pozitivně ovlivňovat životní a pracovní prostředí a zejména životní styl obyvatel a jeho cílem je dosáhnout co nejvyšší úrovně zdraví obyvatel daného státu a snížit nerovnosti ve zdraví. Nerovnosti ve zdraví se vyskytují v Česku i ve všech evropských zemích. Například rozdíl v délce života mezi bohatšími a chudšími socioekonomickými skupinami obyvatel činí několik let. Nerovnosti ve zdraví vyplývají ze sociálních determinant, tedy podmínek, do nichž se lidé rodí, v nichž vyrůstají, žijí, pracují a stárnou. Veřejné zdravotnictví je proto velmi úzce spjato se sociálním lékařstvím.

1.1Veřejné zdravotnictví v Rakousku-Uhersku

Počátky veřejného zdravotnictví na našem území sahají do období vlády Marie Terezie (1741–1780), která zřídila státní zdravotní službu a ustanovila předpisy týkající se hygienických a sanitárních opatření. Hlavním zdravotním problémem v období její vlády byly infekční nemoci, které se mezi chudým obyvatelstvem žijícím ve špatných hygienických podmínkách snadno a rychle šířily. Obyvatelstvo v této době sužovaly zejména pravé neštovice, černý kašel, záškrt, břišní tyfus, bacilární úplavice, spála, spalničky, zarděnky, chřipka a pohlavně přenosné nemoci. Nicméně díky zavedeným opatřením, mezi něž patřila již karanténa, zlepšujícím se hygienickým podmínkám a zkvalitňování úrovně medicíny docházelo k postupnému zlepšování veřejného zdraví obyvatel Rakouska-Uherska, a tedy i obyvatel českých zemí, které byly součástí této monarchie.

V 18. století byla Marií Terezií zřízena veřejná (státní) zdravotní služba, kterou tvořila síť institucí v čele s úředními lékaři. Tito lékaři nařizovali a kontrolovali hygienická, protiepidemická a preventivní opatření. V roce 1888 byl v Rakousku-Uhersku zaveden systém nemocenského zdravotního pojištění, založený na principu solidarity. Autorem tohoto systému pojištění byl kancléř Otto von Bismarck. Tento systém byl později převzat do právního řádu nově vzniklého samostatného Československa.

1.2Veřejné zdravotnictví za první republiky (1918–1938)

Obyvatele nově vzniklého samostatného Československa sužovala z infekčních onemocnění zejména tuberkulóza, avšak začaly se objevovat i nemoci oběhového systému, dýchacího ústrojí, nádorová onemocnění, nemoci trávicího traktu a nervového systému.

Zdravotnický systém první republiky byl založen na principu povinného zdravotního pojištění, které bylo uzákoněno v roce 1924. Zákon stanovil povinné pojištění zaměstnanců pro případ nemoci, invalidity a stáří. Pojištěna byla přibližně polovina z 15 milionů obyvatel tehdejšího Československa. Z pojistky zaměstnanců byli pojištěni jak samotní zaměstnanci, tak i jejich rodinní příslušníci.

Zdravotní péči poskytovali hlavně praktičtí lékaři. Síť zdravotnických zařízení tvořily soukromé ordinace, které zabezpečovaly ambulantní péči, léčebné ústavy s lůžkovou péčí, sociálně-zdravotní zařízení a soukromé léčebné ústavy.

Prvorepubliková výše pojistného byla 6 % mzdy a o její úhradu se dělil zaměstnavatel se zaměstnancem každý půlkou. V nemocnicích byly stanoveny třídy. Pojištěnci a jejich rodinní příslušníci měli při základním pojištění nárok na bezplatné ambulantní a nemocniční ošetření ve III. třídě nemocnice, státní zaměstnanci měli nárok na II. třídu, I. třída byla za příplatek.

Veřejné zdravotnictví za první republiky bylo zaměřeno hlavně na boj proti infekčním nemocem, na jejich prevenci a sociální faktory, které ovlivňovaly jejich snadné šíření. V roce 1919 byl založen Československý červený kříž a dcera prvního prezidenta samostatného Československa Tomáše Garrigua Masaryka Alice Masaryková byla jmenována jeho předsedkyní. V roce 1925 vznikl Státní zdravotní ústav, vědecká instituce, která se zaměřovala na sledování zdravotního stavu populace a možnosti jeho pozitivního ovlivnění a vyráběly se zde očkovací látky, neboť Alice Masaryková vyjednala financování z Rockefellerovy nadace.

V této době dále vznikly kromě epidemiologie i další samostatné medicínské obory blízké veřejnému zdravotnictví, a to hygiena práce, hygiena výživy, hygiena obecná a komunální a hygiena dětí a mladistvých.

1.3Veřejné zdravotnictví v letech 1948–1989

V roce 1949 začal platit zákon o národním pojištění, který sloučil nemocenské a důchodové pojištění do jednoho povinného systému. Jeho správu převzala Ústřední národní pojišťovna se systémem okresních národních pojišťoven. Ambulantní péče byla poskytována lékaři se soukromou praxí, a kdo nebyl pojištěn, byl ošetřen a léčen za přímou úhradu.

V roce 1951 byla převzata koncepce zdravotnictví ze Sovětského svazu (ofic. názvem Svazu sovětských socialistických republik) – Semaškův model. Systém povinného zdravotního pojištění byl zrušen a zdravotní péče se ocitla plně v rukou státu. Nemocnice a léčebné ústavy byly znárodněny, zestátněn byl celý zdravotnický průmysl včetně výroby a distribuce léčiv.

Zdravotní péče byla financována z daní prostřednictvím státního rozpočtu, organizaci a řízení zdravotní péče převzalo Ministerstvo zdravotnictví. V roce 1951 byl přijat zákon o jednotné preventivní a léčebné péči. Zdravotní péče se stala pro občana „bezplatnou“, bez přímé úhrady a byla financována pouze z daní občanů prostřednictvím státního rozpočtu. Vznikly krajské ústavy národního zdraví (KÚNZ) a okresní ústavy národního zdraví (OÚNZ), které zabezpečovaly veškerou léčebně preventivní péči ambulantní, závodní a nemocniční. Okresní ústav národního zdraví sdružoval okresní nemocnici s okresními zdravotnickými středisky, obvodní zdravotnická střediska, ženské poradny, dětské poradny, stanice záchranné služby, noční sanatoria a transfuzní stanice. Okresní ústavy národního zdraví plánovaly, řídily a kontrolovaly jednotnou preventivní a léčebnou péči v daném správním obvodě (okrese). Obdobou okresních ústavů národního zdraví na krajské úrovni byly krajské ústavy národního zdraví. Typická pro toto období byla všeobecná dostupnost zdravotní péče. V roce 1952 byla zřízena hygienická služba jako státní orgán určený ke kontrole dodržování zásad hygieny a prevence šíření infekčních nemocí. Státní zdravotní ústav byl přejmenován na Institut hygieny a epidemiologie. Centralizované řízení zdravotnictví skončilo v roce 1989 a po sametové revoluci se v rámci transformace veřejné zdravotnictví začalo vracet směrem k „bismarckovskému“ modelu zdravotního pojištění.

1.4Veřejné zdravotnictví po roce 1989 a v současnosti

V roce 1991 došlo ke zrušení OÚNZ a KÚNZ a ke změně typu financování zdravotnictví. Znovu bylo zavedeno všeobecné zdravotní pojištění „bismarckovského“ typu, které je povinné a založené na principu solidarity mezi zdravými a nemocnými pojištěnci. V roce 1991 byl přijat zákon o všeobecném zdravotním pojištění, který byl v roce 1997 nahrazen zákonem o veřejném zdravotním pojištění, který byl v roce 2017 novelizován. V roce 1991 byl přijat zákon o Všeobecné zdravotní pojišťovně a v roce 1992 zákon o resortních, oborových, podnikových a dalších zdravotních pojišťovnách.

V roce 1992 byl také přijat zákon o pojistném na všeobecné zdravotní pojištění, který řeší konkrétní výši pojistného. Tyto zákony vytvořily právní rámec pro nový systém financování. Pojistné činí 13,5 % z vyměřovacího základu příjmu. U osob v zaměstnaneckém poměru zaměstnavatel platí 9 % a zaměstnanec 4,5 % ze mzdy na zdravotní pojištění. Nynější systém oproti prvorepublikovému zvýhodňuje zaměstnance. Zdravotní pojišťovny jsou neziskové organizace, veškeré uspořené prostředky musí vracet zpět do systému zdravotní péče.

K 1. 1. 2019 existovalo v České republice sedm zdravotních pojišťoven, a to Všeobecná zdravotní pojišťovna České republiky (111), Vojenská zdravotní pojišťovna (201), Česká průmyslová zdravotní pojišťovna (205), Oborová zdravotní pojišťovna zaměstnanců bank, pojišťoven a stavebnictví (207), Zaměstnanecká pojišťovna Škoda (209), Zdravotní pojišťovna Ministerstva vnitra České republiky (211) a Revírní bratrská pokladna, zdravotní pojišťovna (213).

Institut hygieny a epidemiologie se vrátil zpět ke svému původnímu názvu Státní zdravotní ústav a pro preventivní medicínu bylo zavedeno nové označení „veřejné zdravotnictví“. Vzhledem k příznivé epidemiologické situaci ve výskytu většiny infekčních onemocnění se veřejné zdravotnictví začalo věnovat chronickým neinfekčním nemocem, tedy kardiovaskulárním, nádorovým a metabolickým, jejichž nejvyšší výskyt byl zaznamenán v Česku v období před začátkem sametové revoluce.

Po roce 1989 nastal prudký rozvoj zdravotnictví a zdravotní stav populace se začal postupně zlepšovat. Úmrtnost na nemoci oběhové soustavy začala klesat díky zlepšené léčbě hypertenze, zavedení nových léčebných postupů a zkvalitnění systému péče o pacienty s infarktem myokardu a cévní mozkovou příhodou.

Po roce 2000 byly postupně zavedeny tři screeningové onkologické programy, které umožnily časnou identifikaci příznaků a projevů nádorových onemocnění a jejich včasnou léčbu (screening karcinomu střev, děložního hrdla a prsu). Na poklesu úmrtnosti na nemoci srdce a cév a na nádorová onemocnění měla podíl i cílená edukace obyvatel a jejich výchova ke zdravějšímu životnímu stylu prostřednictvím celostátních i regionálních kampaní pod metodickým vedením Státního zdravotního ústavu.

Do popředí zájmu oboru veřejné zdravotnictví se postupně dostalo sledování a vyhodnocování zdravotního stavu populace, prevence, výchova ke zdravému životnímu stylu, podpora zdraví a zdravotnický management. Stále větší pozornost se věnuje v oblasti veřejného zdravotnictví sociálním determinantám zdraví (chudoba, nízká zdravotní gramotnost, nízká úroveň vzdělání, nízká kvalifikace) a nerovnostem ve zdraví zejména ve vyloučených lokalitách.

Mezi současné hrozby veřejného zdraví obyvatel České republiky nadále patří chronická neinfekční onemocnění, ale znovu se začínají objevovat mnohá infekční onemocnění, jejichž výskyt byl v uplynulých desetiletích minimalizován a jež se mohou stát významným zdravotním problémem v blízké budoucnosti. Jedná se o onemocnění vyvolaná nově identifikovanými etiologickými agens nebo novými kmeny či druhy již známých mikroorganismů (např. HIV/AIDS, SARS, lymeská borrelióza), dále nová infekční onemocnění vzniklá změnou nebo vývojem již známého původce (např. antigenní změny u viru chřipky) a známá infekční onemocnění, která se rozšiřují kvůli klimatickým změnám i na nová území včetně České republiky (např. západonilská horečka). Velkou hrozbou jsou však zejména známá onemocnění, jejichž znovuobjevení a zvýšený výskyt souvisí se snižující se proočkovaností populace a nižší úrovní kolektivní imunity (např. spalničky, dávivý kašel, příušnice). Značné zdravotní riziko a ohrožení veřejného zdraví představují i vysoce nebezpečné nákazy s rizikem zavlečení i do České republiky (hemoragické horečky Ebola, Lassa, Marburg). Dalším závažným problémem veřejného zdravotnictví je stoupající antibiotická rezistence, zdravotní rizika spojená s migrací obyvatel z jiných světadílů do České republiky (virové hepatitidy, vrozený zarděnkový syndrom, tuberkulóza, infekce HIV, syfilis, kapavka), vysoký výskyt rizikových faktorů životního stylu obyvatel České republiky, zejména kuřáctví a nadměrná konzumace alkoholických nápojů, užívání nelegálních návykových látek, odmítání očkování, které snižuje kolektivní imunitu, stárnutí populace a zejména dopad stálého zvyšování průměrné délky života obyvatel na systémy zdravotní péče.

Literatura

HNILICOVÁ H. Veřejné zdravotnictví z pohledu historie. ŠVZ IPVZ Praha.

Veřejné zdravotnictví. Výukové materiály Ústavu veřejného zdravotnictví a medicínského práva 1. LF UK.

2.Zdraví a jeho determinanty, životní styl, rizikové a protektivní faktory

2.1Zdraví

Právo na zdraví a jeho ochranu je ukotveno v Listině základních práv a svobod jako jedno ze základních lidských práv. Zdraví lze jen obtížně definovat a měřit. Snadnější je to s nemocemi. Úroveň zdraví obyvatelstva je proto obvykle vyjadřována nemocností a úmrtností populace. Zdraví má mnoho aspektů, jejichž důležitost se mění v různých historických obdobích, v průběhu života lidí, v závislosti na kultuře, ekonomice, rozvoji medicíny i celé široké péče o zdraví a v návaznosti na mnoho dalších okolností.

Nejčastěji citovaná definice zdraví je uvedena v preambuli Ústavy Světové zdravotnické organizace, která vstoupila v platnost dne 7. dubna 1948 a zní: „Zdraví je stav úplné fyzické, duševní a sociální pohody a nejen nepřítomnost nemoci nebo vady.“ Tato definice zahrnuje tři základní aspekty zdraví, a to fyzické neboli tělesné zdraví, které souvisí s nepřítomností nemoci nebo vady, psychické neboli duševní zdraví, které je zásadním kritériem kvality života, a sociální zdraví, které umožňuje jedincům navazovat sociální kontakty a zvládat jejich sociální role.

Zdraví tedy představuje subjektivní pocit (vnímání), který nemusí korespondovat s objektivní úrovní zdravotního stavu jedince. Ve vnímání tohoto pocitu pak existují velké individuální rozdíly.

Zdraví významně ovlivňuje kvalitu života, neboť patří k prioritám jednotlivce, rodiny i celé společnosti. Veřejné zdraví je zdravotní stav populace a jejích jednotlivých skupin. Veřejné zdraví je ovlivněno tím, jak dokáží k ochraně a podpoře vlastního zdraví přispět jednotliví občané a jakou podporu najdou ve společnosti.

2.2Faktory ovlivňující zdraví – determinanty zdraví

Determinanty zdraví představují komplex jevů a podmínek, které určují a výrazně ovlivňují individuální i veřejné zdraví. Zahrnují širokou škálu osobních, sociálních a ekonomických faktorů i faktorů životního a pracovního prostředí.

Mezi základní determinanty (faktory) ovlivňující zdraví patří životní styl, hygiena a péče o vlastní zdraví fyzické i duševní, zdravotnické služby a jejich kvalita, životní a pracovní prostředí a genetické faktory.

Nejvýznamnější determinantou zdraví je životní styl, který ovlivňuje zdraví člověka z cca 50 %, faktory životního prostředí ovlivňují zdraví z cca 15–20 %, genetické faktory z cca 10–15 % a zdravotní péče „jen“ z cca 10–15 %.

Determinanty zdraví mohou zdraví člověka, komunit a vybraných populačních skupin ovlivňovat jak pozitivně, tj. oddálením výskytu onemocnění a uchováním zdraví, tak i negativně, tj. vznikem a rozvojem onemocnění. V bohatých rozvinutých zemích Evropy a USA převládá úmrtnost na kardiovaskulární, onkologická a metabolická onemocnění, zatímco v chudých rozvojových asijských a afrických zemích jsou nejčastější příčinou úmrtí infekční a parazitární choroby a časté jsou nemoci z podvýživy, zejména u dětí. Podle WHO umírá ve světě od roku 2012 více lidí z nadbytku potravy než z jejího nedostatku. Determinanty zdraví je možné znázornit schématem na obrázku P1.

Obr. P1 Hlavní determinanty zdraví – co způsobuje rozdíly ve zdravotním stavu populace

Zdravotní stav každého jedince je závislý na jeho vědomostech, chování a aktivní péči o vlastní zdraví. Zdravotní péče řeší již vzniklá onemocnění, avšak úlohou zdravotníků na všech úrovních je poskytovat kvalitní informace, jak mají lidé o své zdraví nejlépe pečovat, tedy mají jim pomáhat předcházet onemocnění (prevence). Pouze lidé, kteří mají teoretické informace a znalosti, jak mají o své zdraví pečovat, mohou tyto informace převést do praxe. Zdraví každého jednotlivce a zdraví příslušníků určité populační skupiny tvoří kvalitu a úroveň veřejného zdraví obyvatel daného státu.

Nejvýznamnější determinantou zdraví je životní styl.

2.3Životní styl a jeho faktory

Faktory životního stylu lze rozdělit na faktory vnější a vnitřní.

2.3.1Vnější faktory životního stylu

Ekonomické faktory

Základním předpokladem pro zajištění podmínek zdravého životního stylu člověka od dětství je dostatek finančních prostředků rodiny a komunity, v níž jedinec vyrůstá. Lidé s nízkými příjmy, bez vzdělání, odkázaní na sociální dávky často nepovažují zdravý životní styl za svou prioritu.

Sociální faktory

Rozdíly ve zdravotním stavu jedinců z různého prostředí, s rozdílným stupněm vzdělání, rozdílným příjmem a sociálně-ekonomickým statusem jsou prokazatelné. Lidé ze sociálně slabšího prostředí mají kratší délku života, vyšší výskyt onemocnění srdce a cév, zažívacího traktu, diabetu mellitu 2. typu, obezity a je mezi nimi více kuřáků.

Geografické vlivy

Životní styl každého jednotlivce a celé populace je ovlivněn i zeměpisným pásmem, kde jedinec trvale žije.

Etnická příslušnost

Tradice a zvyklosti různých etnických populačních skupin značně ovlivňují jejich životní styl. Nevhodné složení stravy, nedostatek pohybu, riziko závislostí, zhoršený přístup ke zdravotní péči, to jsou problémy, které příslušníky některých etnik (např. Romy) ohrožují více než většinovou populaci.

Rodinné vlivy

Rodina významně ovlivňuje již od narození stravování a kvalitu výživy dítěte, druh a frekvenci pohybové aktivity, způsob trávení volného času dítěte a další faktory, které výrazně určují budoucí životní styl jedince. U dětí se může nezdravý životní styl negativně projevit ve školní úspěšnosti a pozdějším začlenění do společnosti.

Úroveň vědeckého, zejména medicínského poznání

Medicínské poznání nabízí stále novější odborné poznatky a aplikuje je do praxe, tím dochází ke zkvalitnění léčebné péče i ovlivnění chování a úrovně zdraví lidí. Lidé méně vzdělaní mají omezený přístup k informacím, kterým často ani nerozumí.

Pracovní podmínky

Pracovní podmínky mohou působit pozitivně (převládající přátelské sociální vztahy, které podporují duševní zdraví lidí), ale mohou být i příčinou poškození fyzického či duševního zdraví (fyzikální a chemické škodliviny v pracovním prostředí, stres, šikana na pracovišti – mobbing a bossing).

2.3.2Vnitřní faktory životního stylu

Psychologické faktory

Genetické vlivy a osobnost jedince formovaná jeho rodinou a komunitou, v níž vyrůstá, ovlivňují myšlení, názory a postoje každého jedince a hrají velmi důležitou roli v případě jeho chování, zejména v době dospívání.

Zdravotní stav

Zdravotní stav může člověka omezovat v oblasti stravování (např. nutnost dodržovat dietu), v oblasti pohybové aktivity (např. poúrazové stavy, vrozená či získaná onemocnění pohybového aparátu), při výběru povolání a v zaměstnání (alergie) apod.

Zdravotní gramotnost

Znalost aktuálních vědecky podložených informací a doporučení odborníků týkajících se jednotlivých oblastí životního stylu a jejich dodržování pomáhají jedinci uchovat si zdraví.

2.4Zdravý způsob života

Zdravý způsob života znamená dodržovat zásady zdravé výživy, pravidelně realizovat zdraví prospěšnou pohybovou aktivitu, mít dostatek spánku a odpočinku, dodržovat zásady osobní hygieny v rámci prevence infekčních chorob, neužívat žádné legální (tabák, alkohol) ani nelegální návykové látky, snažit se o co největší psychickou pohodu v mezilidských vztazích jako prevenci poruch duševního zdraví.

Vědecké poznatky medicíny prokázaly, že chronické nemoci jsou způsobeny více faktory (teorie multikauzality) a že jim lze účinně předcházet. V případě celé řady infekčních onemocnění očkováním a také dodržováním zásad hygieny. Mytí a dezinfekce rukou i hygiena při přípravě pokrmů jsou nejlepší prevencí alimentárních nákaz, tedy nákaz přenášených kontaminovanou vodou a kontaminovanými potravinami. Osobní hygiena, zdravá strava s dostatkem vitaminů, otužování a očkování jsou nejlepší prevencí nákaz přenášených vzduchem, tzv. respiračních nákaz. Nejlepší prevencí kardiovaskulárních, nádorových a metabolických chorob je zdravá výživa a zdraví prospěšná pohybová aktivita. V prevenci těchto onemocnění je nezbytné nekouřit a alkohol konzumovat v omezeném, zdraví neohrožujícím množství. Po roce 1989 nastalo postupné zlepšování úrovně zdraví populace Česka, začal být kladen důraz na zdravý životní styl jako hlavní determinantu zdraví. Vědecké studie pak přinesly poznání, že existuje silná vazba mezi životním stylem jedince a jeho socioekonomickým statusem a do popředí se dostala problematika sociálních determinant zdraví.

2.5Rizikové faktory životního stylu (syndrom rizikového chování)

Mezi rizikové faktory životního stylu patří:

■rizikové zdravotní návyky (užívání a závislost na návykových látkách včetně léků, nedostatečná pohybová aktivita, nesprávná výživa, poruchy příjmu potravy, gambling, sexuálně rizikové chování, netolismus /závislost na videohrách, sociálních sítích/ atd.)

■mezilidské agresivní chování (slovní a fyzická agrese, šikana, týrání, domácí násilí, antisemitismus, extremismus, rasismus, xenofobie, homofobie, mobbing, bossing atd.)

■projevy agrese vůči osobám i majetku (vandalismus, krádeže, sprejerství, sebepoškozování a sebevražedné chování atd.)

■rizikové chování vedoucí ke vzniku a šíření infekčních chorob (např. nedostatečná hygiena, nadužívání antibiotik, odmítání povinného očkování, šíření sexuálně přenosných chorob atd.)

2.5.1Rizikový faktor: nezdravá výživa

Nezdravá výživa se významně podílí na výskytu chronických neinfekčních onemocnění v populaci.

Pro nesprávnou výživu je charakteristický nadměrný energetický příjem, zejména vysoký příjem masa a masných výrobků (uzenin), které jsou zdrojem živočišných tuků (cholesterolu), dále vysoký příjem rafinovaného cukru v sladkostech a slazených nápojích a vysoký příjem soli v instantních pokrmech, chipsech apod.

Současně je charakteristický nedostatečný příjem ryb a výrobků ze sladkovodních a mořských ryb, nízkotučných mléčných výrobků a čerstvého ovoce a syrové zeleniny. Ke škodlivosti takovéto výživy je třeba přičíst klesající energetickou náročnost lidské práce a nízkou pohybovou aktivitu velké části populace.

Zdravotní rizika nezdravé výživy

Vysoký příjem nasycených mastných kyselin a cholesterolu potravou zvyšuje hladinu cholesterolu v krevním séru a urychluje rozvoj aterosklerózy cév, která vede k infarktu myokardu a cévní mozkové příhodě (mozková mrtvice).

Vysoký příjem nasycených mastných kyselin a celkový nadměrný energetický příjem zvyšují riziko vzniku karcinomu prsu, kolorektálního karcinomu, karcinomu endometria a ovarií.

Vysoký příjem soli je významným rizikovým faktorem rozvoje hypertenze a v jejím důsledku cévní mozkové příhody, srdečního selhání a onemocnění ledvin.

Dlouhodobý vysoký příjem jednoduchých cukrů vede ke vzniku zubního kazu, nadváze a obezitě a může ovlivnit i vznik inzulinové rezistence vedoucí k diabetu mellitu 2. typu.

Nízký příjem vlákniny je rizikem pro rozvoj aterosklerózy, diabetu mellitu 2. typu a karcinomu tlustého střeva a konečníku.

Nízký příjem vápníku a vitaminu D může ovlivnit vznik a rozvoj osteoporózy zejména u žen v premenopauzálním věku.

Nízký příjem jodu způsobuje poruchy funkce štítné žlázy, tedy hypofunkci, která se u dětí projevuje zpomaleným vývojem mozku, kretenismem, malým vzrůstem a strumou. U dospělých má za následek myxedém, který se projevuje zvýšením váhy, otoky, zimomřivostí a í; nejtěžší formy myxedému mohou vyústit v  až smrt.

Nízký příjem vitaminu A vede k vysychání sliznic a k šerosleposti, nízký příjem vitaminu D se projeví nesprávnou mineralizací kostí, přičemž v dětství tak může vzniknout křivice (rachitida) a v dospělosti osteomalacie.

Nedostatek vitaminu K v potravě se projeví zvýšenou krvácivostí s krvácivými projevy na kůži a sliznicích.

Nedostatek vitaminu C snižuje obranyschopnost organismu, zhoršuje hojení ran, při jeho naprostém nedostatku vznikají kurděje, onemocnění, které se projevuje otoky sliznic, vypadáváním zubů, vadnou tvorbou kostí a poškozením cév. Při mírném nedostatku vitaminu C krvácejí dásně.

Nedostatečný přísun vitaminů skupiny B se projevuje rozličnými klinickými příznaky, mezi něž patří záněty kůže a sliznic, poruchy nervového systému, chudokrevnost apod.

Vitaminy působí jako antioxidanty, které brání poškozování buněk volnými radikály, a jejich nízký příjem je rizikovým faktorem vzniku nádorových onemocnění. Hypovitaminózy mohou vzniknout u lidí s nemocemi zažívacího traktu při poruše vstřebávání nebo u sociálně slabých lidí s celkově špatnou výživou, např. u osob bez přístřeší.

Nedostatek vápníku, zejména pokud je spojen s nedostatkem vitaminu D a nedostatkem pohybu, je rizikovým faktorem osteoporózy, zejména u žen v klimakteriu.

Nedostatek jodu je příčinou hypotyreózy a jejích negativních důsledků např. pro vývoj plodu a vývoj kognitivních funkcí u dětí. V ČR má jedna třetina těhotných a kojících žen nedostatek jodu, při tom jeho dostatek může zvýšit inteligenční kvocient dítěte až o 7 procentních bodů. V ostatních skupinách populace je saturace jodem dobrá. V Česku se jod přidává do soli (tzv. jodidace soli).

Záměrně nízký energetický příjem z potravy je podstatou duševních onemocnění, a to mentální anorexie a mentální bulimie. Problémy spojenými s jídlem, hmotností a s přáním být štíhlá trpí asi deset procent mladých žen. Zvyšující se počet onemocnění je dáván do souvislosti se sociokulturními faktory, jako je relativní nadbytek potravy, posun ideálu krásného lidského těla ve směru k větší štíhlosti a prosazování hodnot, jako je výkon, úspěch a důraz na individualitu. Jde sice převážně o onemocnění dívek a mladých žen, ale může se objevit i u dětí. U chlapců a mužů se vyskytuje rovněž, přibližně v poměru 1 : 10.

Nejzávažnější nemoci se vztahem k nezdravé výživě jsou nadváha, obezita, ateroskleróza, hypertenze, kardiovaskulární nemoci, cévní onemocnění mozku a některé druhy rakoviny, zejména zažívacího traktu. Nejčastější chorobou z nesprávné výživy v populaci je obezita, která významně zvyšuje riziko nemocí kardiovaskulárních, pohybových a také diabetu mellitu 2. typu. Nezdravá výživa zvyšuje též riziko vzniku metabolického syndromu.

Potraviny mohou být i zdrojem cizorodých látek, avšak ani dlouhodobá expozice těmto látkám u průměrné osoby nepřekračuje v ČR stanovené limity a z hlediska karcinogenních účinků není nebezpečná.

Nadváha a obezita

Nadváha a obezita jsou onemocnění, která souvisejí především s nadměrným energetickým příjmem a nedostatečným energetickým výdejem. Nadváhu definujeme jako nadbytek hmotnosti, obezitu jako nadměrnou akumulaci tukové tkáně.

Pro určení stupně nadváhy a obezity se nejčastěji používá hodnocení podle indexu hmotnosti, běžně označovaného zkratkou anglického názvu BMI (Body Mass Index), konkrétní hodnoty uvádí tabulka 1.

Počítá se z poměru tělesné hmotnosti a druhé mocniny výšky:

Tab. 1 Hodnocení BMI

Hodnota BMI

Míra obezity

18,5 a méně

nižší hmotnost, podváha

18,6–25

normální hmotnost

25,1–30

nadváha

30,1–35

obezita 1. stupně (mírná otylost)

35,1–40

obezita 2. stupně (výrazná otylost)

Nevýhodou ukazatele BMI je skutečnost, že nedokáže odlišit, do jaké míry se na tělesné hmotnosti podílí tuk a do jaké třeba svaly – stokilový kulturista s výškou 180 cm má stejné BMI jako stejně vysoký a stejně těžký tlouštík. Medicína proto současně s BMI používá jako další kritérium nadváhy také obvod pasu, který se navíc ukázal jako mimořádně vhodné kritérium tzv. metabolického syndromu, který zahrnuje několik složek, mezi nimiž dominuje cukrovka 2. typu, vyšší krevní tlak (hypertenze) a obezita. Je známo, že nejen celkové množství tělesného tuku, ale také jeho rozložení v těle ovlivňuje zdravotní rizika. Nejnebezpečnější je tuk v krajině břicha, jehož zvýšené množství se označuje jako centrální obezita, která je právě spojena s metabolickým syndromem.

Při diagnostice obezity je důležité zjišťovat nejen množství tukové tkáně, ale také její rozložení. Z hlediska zdravotních důsledků obezity je závažnější její abdominální (androidní) forma, kdy se zásoby tuku ukládají v oblasti břicha, oproti gynoidní formě se zásobami tuku v oblasti hýždí a stehen. Toto rizikové ukládání tuku je možno jednoduše posoudit podle poměru pasu a boků. Jedná se o ukazatel WHR (Waist/hip Ratio, tj. poměr pas/boky).

Na rizikový centrální typ ukládání tuku v těle poukazuje poměr obvod v pase/obvod v bocích (tab. 2). Jednodušším ukazatelem, který svědčí o rizikovém ukládání tuku v těle, je obvod pasu (tab. 3).

Tab. 2 Hodnocení rizika zdravotních důsledků nadváhy a obezity

Obvod v pase/obvod v bocích – zdravotní riziko

ženy – vyšší než 0,85

muži – vyšší než 1,00

Tab. 3 Hodnocení rizika zdravotních důsledků nadváhy a obezity (hranice centrální obezity)

Obvod pasu

Mírné riziko

Vysoké riziko

ženy

> 80 cm

> 88 cm

muži

> 94 cm

> 102 cm

Odborníci z USA navrhli nový index, který nazvali ABSI
(A Body Shape Index), tedy index tvaru těla, který kombinuje výhody BMI i ukazatele obvodu pasu. Konstrukce tohoto indexu je ovšem dosti složitá.

Kromě endokrinologického a metabolického onemocnění, která mohou zapříčinit obezitu, je nejčastější příčinou nadváhy a obezity nezdravý způsob života, hlavně nadměrný energetický příjem, který výrazně převyšuje energetický výdej. U osob s nadváhou a obezitou je často diagnostikován zvýšený krevní tlak. Při BMI > 27 je dvojnásobná pravděpodobnost nálezu zvýšeného tlaku krve, při BMI > 30 je až trojnásobná pravděpodobnost nálezu hypertenze. Nadváha a obezita jsou také hlavními příčinami zvýšení LDL-cholesterolu u mladších osob, výskyt je u nich 2krát vyšší než u osob s normálním BMI, avšak zvýšený LDL-cholesterol mohou mít i štíhlí lidé.

Se vzrůstající tělesnou hmotností rovněž stoupá riziko vzniku kardiovaskulárních onemocnění a výskyt diabetu mellitu 2. typu je u obézních osob 3krát vyšší než u osob s normálním BMI. V pravděpodobném příčinném vztahu s obezitou jsou též některé nádory, zejména prsu a endometria.

Základem prevence nadváhy a obezity je:

■pravidelné sledování vlastní tělesné hmotnosti a proporcionality

■zajišťování rovnováhy příjmu a výdeje energie, nízký příjem tuků a jednoduchých cukrů

■zajištění dostatečné zdraví prospěšné pohybové aktivity, což je cca 60 minut denně pro děti a 30 minut pro dospělého pohybu střední intenzity (aby se člověk zadýchal a zvýšila se mu tepová frekvence)

■dodržování dostatečného denního příjmu neslazených tekutin

K diagnostice nadváhy a obezity lze využít metodu analýzy složení těla přístrojem Bodystat. Pomocí tohoto přístroje lze vypočítat množství tuku a aktivní tělesné hmoty. Vyšetření je rychlé, pohodlně opakovatelné a slouží k diagnostice nadváhy a obezity.

Hypertenze

Riziko kardiovaskulárních komplikací narůstá s výškou krevního tlaku. Hranice mezi normálním a zvýšeným krevním tlakem se v souvislosti s novými poznatky vědeckého výzkumu a klinických zkušeností zpřísňuje (tab. 4).

Tab. 4 Hodnocení výše krevního tlaku podle Evropské kardiologické společnosti (ECS) a Evropské společnosti pro hypertenzi (ESH)

Kategorie
krevního tlaku

Systolický tlak
(mm Hg)

Diastolický tlak
(mm Hg)

optimální

< 120

< 80

normální

120–129

80–84

prehypertenze

130–139

85–89

hypertenze

≥ 140

≥ 90

Riziko kardiovaskulárních komplikací narůstá s výškou krevního tlaku. Kromě genetických faktorů se na vzniku hypertenze významně podílejí ovlivnitelné faktory životního stylu, a to:

■vysoký příjem sodíku (kuchyňská sůl, minerální vody s vysokým obsahem Na)

■nadměrná konzumace alkoholu

■nedostatečná tělesná aktivita

■obezita

Hypertenze se významně podílí na vzniku aterosklerózy, ischemické choroby srdeční, cévní mozkové příhody a selhávání ledvin.

Riziko vzniku koronárních příhod je u hypertoniků až 4krát vyšší, riziko mozkové mrtvice 7krát vyšší v porovnání s normotoniky. Riziko vzniku komplikací vzrůstá kombinací hypertenze se zvýšenou hladinou sérového LDL-cholesterolu, sníženou hladinou HDL-cholesterolu, zvýšenou glykemií a kuřáctvím.

Zvýšená hladina krevních tuků

V krvi kolují tuky cholesterol, triglyceridy, fosfolipidy a mastné kyseliny. Zejména vyšší hladina cholesterolu a triglyceridů způsobuje aterosklerotické pláty v cévách a vede ke vzniku kardiovaskulárních onemocnění. Molekuly cholesterolu a triglyceridů prostupují pod endotel tepen a vyvolávají v něm zánět, který se hojí vazivovou jizvou. V takovém místě se vyklenuje stěna tepny dovnitř, zužuje se její průsvit a stoupá riziko, že aterosklerotický plát tepnu úplně uzavře. Druhou příčinou uzávěru může být krevní sraženina, která nasedne na prasklý aterosklerotický plát.

Cholesterol je však nezbytný pro výstavbu a funkci každé buňky, je důležitou součástí buněčných membrán i mozkových buněk, má význam při tvorbě řady hormonů a žlučových kyselin v játrech. Proto není cílem se mu v potravě zcela vyhýbat a navíc tělo si jej bude vytvářet i v případě velmi nízkého příjmu.

Celkový cholesterol je při vyšetření krve základní orientační hodnota, protože pro zdraví je především určující hodnota frakcí cholesterolu, LDL a HDL. Běžná, fyziologická hladina celkového cholesterolu v krevní plasmě stoupá v průběhu života. Malé děti mají okolo 2,8 mmol/l krve. Fyziologická hodnota celkového cholesterolu je u osob do 40 let věku pod 5,2 mmol/l krve a u osob nad 40 let věku do 5,8 mmol/l krve. U seniorů je fyziologická hodnota do 6,2 mmol/l.

Cholesterol se váže na bílkoviny a vytváří s nimi lipoproteinové částice. Ty mají buď nízkou hustotu, tzv. LDL-cholesterol (z anglického low density lipoproteins), nebo vysokou hustotu, tzv.
HDL-cholesterol (z anglického high density lipoproteins). LDL lipoproteiny prostupují snadno skrz cévní stěnu a napomáhají tak usazování cholesterolu v cévách. Výsledkem je pak vznik aterosklerotického plátu s následným uzávěrem tepny a vznik infarktu myokardu, cévní mozkové příhody, uzávěru tepny dolní končetiny apod. HDL odnášejí cholesterol do jater, kde se odbourává. Čím nižší je hladina HDL-cholesterolu, tím vyšší je riziko srdečně-cévních onemocnění. Snížená hladina HDL-cholesterolu pod 1,0 mmol/l a zvýšená hladina LDL--cholesterolu nad 3 mmol/l krve jsou rizikovým faktorem pro rozvoj kardiovaskulárních onemocnění.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Veřejné zdravotnictví a výchova ke zdraví.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.