Copyright © 2002 by Jojo Moyes

All rights reserved

Translation © 2020 by Lucie Mikolajková

ISBN 978-80-249-4237-7

Pro Charlese Arthura a Betty McKeeovou

Předmluva

Poté políbí arcibiskup královně pravou ruku. Nato vystoupá vévoda z Edinburghu po schodech k trůnu, sejme z hlavy korunku, poklekne před Jejím Veličenstvem, vloží svou ruku do královniných a vzdá královně hold těmito slovy:

Já, Filip, vévoda z Edinburghu,

stávám se tímto Vaším vazalem,

tělem i duší budu Vás uctívati

zachovám Vám navždy věrnost

a v pravdě k Vám budu žíti i zemřu,

a brániti Vás budu proti všem.

K tomu mi dopomáhej Bůh.

Poté vévoda vstane, dotkne se koruny na hlavě Jejího Veličenstva a políbí Její Veličenstvo na levou tvář.

Stejným způsobem vzdají královně poctu i vévoda z Gloucesteru a vévoda z Kentu.

VÝŇATEK Z KORUNOVAČNÍHO ŘÁDU, 1953

Vlastně se to asi tak úplně nesluší, říkala si Joy potom – potkat svého budoucího muže v den, který měl patřit princezně Elizabeth. Přesněji řečeno královně Alžbětě II., jak měla být od té doby mnohem vznosněji nazývána. Navzdory tomuto zásadnímu okamžiku však nebylo snadné (alespoň ne pro Joy) ze sebe vydolovat patřičné nadšení. V onen den to spíš než na osudovou chvíli vypadalo na déšť. Nebe nad hongkongským přístavem bylo ocelově šedé a dusné. Vyšly si se Stellou na procházku, loudaly se kolem hory Victoria Peak, Joy svírala v ruce složku s navlhlými notami, podpaží jí klouzala, jako by je měla namaštěná, a halenka se jí lepila na záda jako cukrová poleva. Při pomyšlení na oslavu korunovace u Brougham-Scottových se jí žádné velké monarchistické nadšení nezmocňovalo.

Její matka už doma poletovala sem a tam, očekáváním a nespokojeností napjatá jako struna, což bylo způsobeno zejména přítomností Joyina otce, který se právě vrátil z jedné ze svých cest po Číně. Jeho návraty se podivně shodovaly s Alicinými záchvaty špatné nálady, jako milníky v její touze po lepším životě někde jinde, a ona byla mnohem krutější a zachmuřenější než jindy. „Tohle si snad na sebe nevezmeš,“ zamračila se na Joy a nesouhlasně našpulila rudě nalíčené rty.

Joy se toužebně zadívala na dveře. Zoufale se chtěla sejít se Stellou, aby nemusela jít k Brougham-Scottovým společně s rodiči, a tak matce zalhala, že si jejich hostitelé přejí, aby jim donesla noty o něco dříve. Ze společných cest s rodiči, i kdyby to bylo pěšky, měla vždycky mořskou nemoc.

„Vypadáš tak tuctově, zlatíčko. A ještě sis vzala podpatky! Budeš tam všechny převyšovat.“ Alice ji oslovovala „Zlatíčko“, kdykoli chtěla zmírnit nepříjemný obsah svého sdělení.

„Tak si sednu.“

„Nemůžeš přece sedět celý večer.“

„No tak pokrčím kolena.“

„Měla by sis vzít širší pásek. Vypadala bys menší.“

„Ten se mi bude zařezávat do žeber.“

„Já nevím, proč s tebou musí být tak těžké pořízení. Jenom se snažím, abys působila co nejlíp. Ty se naproti tomu nesnažíš vůbec.“

„Ale mami, mně na tom nesejde. A nikomu jinému taky ne. Vždyť si mě nikdo ani nevšimne. Všichni budou poslouchat, jak princezna skládá slavnostní slib, nebo co to bude dělat.“ už mě nech jít, zapřísahala ji v duchu. Dost na tom, že bude matčinu sžíravou náladu snášet po celý večírek.

„Ale mně na tom sejde! Lidi si pomyslí, že jsem tě k téhle nedbalosti vychovala.“

Co si lidi pomyslí, bylo pro Alici nesmírně důležité. Hongkong je jako akvárium, říkávala. Neustále vás někdo sleduje nebo o vás mluví. To musí ti lidi žít v hodně mrňavém a nudném světě, chtělo se Joy vždycky odpovědět. Ale neudělala to, zvlášť když to vlastně byla pravda.

A pak tu byl její otec, který bude na večírku nepochybně pít přes míru, všechny ženy bude líbat na ústa místo na tvář, takže se pak budou úzkostně rozhlížet v nejistotě, zda jim něco neuniklo. Chci se jenom trochu uvolnit! bude pak na Alici křičet. Co je to za manželku, která by svému muži chtěla upřít trochu zábavy, po tolika týdnech vyčerpávající dřiny v Číně (a všichni přece víme, jaký děs je pracovat s orientálci)? od japonské invaze jako by otec byl někdo úplně jiný. Ale o tom se doma nemluvilo.

Byli tu Brougham-Scottovi. A Marchantovi. A Dickinsonovi. A Alleynovi. A všichni další příslušníci té společenské třídy, která měla domy těsně pod horou, ale nikdy ne pod Robinson Road (střední pás byl teď vyhrazen rodinám úředníků), scházela se na koktejly v Hongkongském kriketovém klubu a na dostizích v Happy Valley a společně se plavila na džunkách na firemních výletech kolem okolních ostrovů, kde sherry teklo proudem. Společně nadávali na to, jak těžko se shání mléko, na komáry a na ceny nemovitostí a stěžovali si, jak je čínské služebnictvo neskutečně drzé. A věčně se bavili o Anglii, jak moc se jim po ní stýská, pomlouvali návštěvníky z Anglie a vykládali si, jak nudné a nijaké životy musejí vést a jak šedivá se jim Anglie pořád jeví, i když už je dávno po válce. Ovšem ze všeho nejčastěji mluvili o sobě navzájem: příslušníci armády měli svůj zvláštní jazyk, plný zasvěcených vtípků a kasárenského humoru; obchodníci probírali a kritizovali výkony svých konkurentů; a jejich ženy se sdružovaly a zase rozhádávaly a donekonečna přeskupovaly ve znuděných, jedovatých partičkách.

Ale ze všeho nejhorší byl William, který jako by byl všudypřítomný, nevynechal jedinou společenskou událost, měl ustupující bradu, světlé vlasy jemné a řídké, mluvil přiškrceným vysokým hláskem a neustále se jí dotýkal lepkavýma rukama na zádech a postrkoval ji směrem, kterým vůbec netoužila jít. Joy vždycky zdvořile předstírala, že ho poslouchá, seshora přitom pozorovala temeno jeho hlavy a přemýšlela, kde se asi objeví další lysinka.

„Myslíš, že je nervózní?“ prohodila Stella. Vlasy měla lesklé jako ještě mokrý lak a stočené do drdolu. Neunikl z něj ani vlásek, ani pramínek se jí nekroutil ve vlhkém vzduchu, na rozdíl od Joy, jejíž vlasy vyrazily na zběsilý úprk za svobodou jen okamžik poté, co si je sepnula. Joyina ama Bei-lin se vždycky kabonila a nesouhlasně mlaskala, když jí česala drdol, jako by snad její vlasy byly vzdorovité naschvál.

„Kdo?“

„No princezna. Já bych určitě byla. Představ si všechny ty lidi, co se na to budou dívat.“

Stella, která se speciálně pro tuto příležitost oblékla do oslnivé kombinace červené sukně, bílé halenky a modrého propínacího svetříku, projevovala podle Joy až nezdravý zájem o princeznu Elizabeth. Dohadovala se, jaké asi bude mít šperky, co si vezme na sebe, kolik váží její koruna, a dokonce i přemýšlela, jestli její manžel nebude na její nový titul žárlit, když on sám se králem nestane. Joy měla podezření, že spíš než jako pokorný poddaný si Stella připadá jako budoucí královna sama.

„No, všichni se dívat nebudou. Spousta lidí to bude jenom poslouchat v rádiu, zrovna jako my.“ Obě ustoupily, aby udělaly místo projíždějícímu autu, a obě vrhly krátký pohled dovnitř, jestli v něm nesedí někdo známý.

„Ale i tak by mohla něco říct špatně. Já bych to zkazila určitě.

Jsem si jistá, že bych se zakoktala.“ O tom Joy upřímně pochybovala, neboť Stella byla snad ve všem vzor opravdové dámy. Na rozdíl od Joy byla Stella vysoká právě tak akorát, jak má dáma být. Nosila elegantní šaty, které jí krejčí z Tsim

Sha Tsui šil podle posledních pařížských modelů, nikdy nezakopávala o vlastní nohy, nikdy nebyla ve společnosti nerudná. Při konverzacích s nekonečnými zástupy důstojníků, které nahnali na „recepce“, když tudy projížděli, aby je trochu rozptýlili od myšlenek na blížící se korejskou válku, vždycky věděla, co říct. Joy často napadalo, jestli by Stellin veřejný obraz alespoň trochu neutrpěl, kdyby se o ní všeobecně vědělo, že umí říháním vyhláskovat celou abecedu.

„Myslíš, že budeme muset zůstat až do konce?“

„Myslíš jako na celou korunovaci?“ vzdychla Joy a kopla do kamínku. „Určitě to bude trvat hodiny a všichni se namažou a začnou se navzájem pomlouvat. A moje matka začne flirtovat s Duncanem Alleynem a pak do mě bude hučet, jak je William Farquharson spřízněný s Jardinovými a že je pro dívku jako já výborná partie.“

„Řekla bych, že na dívku jako ty je hlavně dost malý.“ Stella měla taky pořádně proříznutou pusu.

„Schválně jsem si vzala podpatky.“

„Ale no tak, Joy! Vždyť je to vzrušující. Budeme mít novou královnu!“

Joy pokrčila rameny. „Proč bych se tím měla vzrušovat? Vždyť ani nežiju ve stejné zemi.“

„Ale pořád je to naše královna. A je skoro stejně stará jako my! Jenom si to představ! A bude to ten největší večírek za bůhvíjak dlouho. Přijdou úplně všichni!“

„Vždyť jsou to pořád stejní lidi. Večírky nejsou žádná zábava, když je tam pokaždé stejné osazenstvo.“

„Bože, Joy, ty ses prostě rozhodla, že to protrpíš. Je tu spousta nových lidí, jenomže to by ses s nimi musela bavit.“

„Ale když já nemám, o čem bych si povídala. Všechny zajímá jenom nakupování a móda a kdo se spustil s kým.“

„No tak promiň, že žijeme,“ pronesla Stella ironicky. „A o čem jiném se asi tak dá mluvit?“

„Vždyť já nemyslím tebe. Ale víš, jak to myslím. V životě přece musí být i něco víc. Copak by ses nikdy nechtěla podívat třeba do Ameriky? Nebo do Anglie? Nebo cestovat po světě?“

„Ale já cestuju. Byla jsem ve spoustě zemí.“ Stellin otec byl fregatní kapitán u námořnictva. „Upřímně řečeno, mám pocit, že lidi se všude zajímají o totéž. Když jsme byli v Singapuru, byl to jeden večírek za druhým. Dokonce i maminku už to pak nudilo,“ svěřila se Stella. „A nejsou tam vždycky stejní lidi. Chodí přece i důstojníci. Dneska jich tam bude hromada. A ty ještě určitě všechny neznáš.“

Důstojníků tu byla opravdu spousta. V těch vzácných chvílích, kdy se neválela nad vrcholem Peaku mlha, se z širokánské terasy domu Brougham-Scottových naskýtal výhled na hongkongský přístav. Teď ji zaplavovala bílá barva. Uvnitř domu pod obřími vrtulemi větráků neslyšně procházeli mezi hosty čínští číšníci v měkkých botách, rovněž oblečení v bílých kabátcích, a na stříbrných podnosech nabízeli ledově vychlazené koktejly ve vysokých sklenicích. Tiché hlasy střídavě přehlušovaly hudební doprovod a zase se v něm ztrácely, a i hudbu samotnou jako by to těžké, vlhké dusno tlumilo. Britské vlaječky natažené pod stropem visely schlíple jako mokré prádlo a navzdory uměle vyráběnému průvanu se skoro nepohnuly.

Elvine Brougham-Scottová spočívala na damaškové lenošce v rohu salonu obloženého mramorem, bledá a svůdná a zjevně i stejně ochablá jako všechno ostatní. Jako obvykle ji obklopoval hlouček pozorných důstojníků. Na sobě měla švestkově modré hedvábné šaty se srdíčkovým výstřihem a dlouhou nabíranou sukní, která jí v záhybech splývala po dlouhých bledých nohou. (V podpaží neměla ani stopu po potu, všimla si Joy a sama přitiskla paže pevněji k tělu.) Jeden střevíček lemovaný umělým hermelínem už skopla na podlahu a odhalila tak rudě nalakované nehty. Joy bylo úplně jasné, co řekne její matka, až Elvinu uvidí, a přitom bude potlačovat vlastní rozčarování z toho, že nemá mentalitu hollywoodské hvězdy a neodváží se je tak nosit sama. Alice sice toužila být žena-vamp, ale troufla si nanejvýš na tmavě rudou rtěnku.

Joy a Stella odevzdaly noty a na pozdrav jen kývly, neboť jim bylo jasné, že si paní Brougham-Scottová nepřeje být vyrušována.

„Ale jak ten obřad uslyšíme?“ hlesla Stella úzkostně a rozhlížela se, kde je rádio. „Jak všichni poznají, až to začne?“

„Nebojte se, drahoušku, ještě si počkáme pěkných pár hodin,“ odpověděl jí Duncan Alleyne, který kolem nich právě procházel, a sklonil se, aby se podíval na hodinky. „Nezapomínejte, že ve staré vlasti jsou o sedm hodin pozadu.“ Duncan se vyjadřoval jako pilot RAF ve válečném filmu. Dívkám to přišlo k smíchu, ale Alice si s ním k Joyinu znechucení zjevně připadala jako jeho filmová protihráčka.

„Vědělas, že musí přijmout ‚mocná Boží proroctví‘?“ pronesla Stella uchváceně.

„Cože?“

„Princezna Elizabeth. Při korunovaci. Musí přijmout ‚mocná Boží proroctví‘. Nemám tušení, o co vlastně jde. Jo, a taky ji budou doprovázet čtyři rytíři podvazkového řádu. Myslíš, že se jí opravdu starají o podvazky? o šaty a šperky se jí přece má starat první komorná. Betty Warnerová mi to povídala.“

Joy nechápavě pohlédla do Stelliných zasněných očí. Proč ji ta událost neuváděla do takového vytržení jako její přítelkyni? Proč ji pomyšlení na dnešní večer nanejvýš děsilo?

„A představ si, to bys nikdy neřekla: pomažou jí prsa posvátným olejem. Doopravdicky jí pomažou prsa. Škoda že to budeme jenom poslouchat v rádiu – moc ráda bych viděla, jestli jí na ně arcibiskup vážně sáhne.“

„Dobrý večer, Joy. Páni, vy vypadáte – vypadáte – no, vlastně vypadáte, že je vám dost horko. Snad jste sem nemusela pěšky?“ Byl to William, zuřivě se červenal a natáhl k ní ochablou ruku v nepřesvědčivém pokusu o pozdrav. „Totiž… pardon… tak jsem to nemyslel… totiž já jsem přišel pěšky. Jako vy. A jsem úplně promočený. Mnohem víc než vy. Koukněte.“

Joy popadla z podnosu, který se právě mihl kolem, vysokou sklenici s růžovým koktejlem a dala si pořádný lok. Princezna Elizabeth nebyla jediná, kdo dnes obětuje život na oltář vlasti.

* * *

Když konečně nastal čas korunovace, měla už v sobě růžových koktejlů pěknou řádku. Ve vlhkém počasí trpívala Joy často dehydratací, a tak jí růžový obsah vysokých sklenic klouzal do krku docela snadno. Vlastně ani nechutnaly jako alkohol a matka si jí nevšímala – rovnoměrně dělila svou pozornost mezi bodře se křenícího Duncana Alleyna a zároveň zuřila nad tím, že se její vlastní manžel zjevně výborně baví –, takže Joy poměrně překvapilo, když se tvář princezny Elizabeth na zdi najednou rozmnožila a všechny ty budoucí královny jako by se spiklenecky křenily nad Joyinými marnými pokusy chodit aspoň trochu rovně.

V příštích několika hodinách hluk večírku postupně sílil a bobtnal, takže zaplnil celé rozlehlé přízemí domu a hlasy hostů už díky štědrému přísunu alkoholu zněly patřičně promazaně a povzneseně. Joy se s postupujícím časem čím dál víc stahovala do ústraní, neboť jí chyběla dovednost bavit se o ničem, která byla pro akce tohoto typu zcela zásadní. Setřásat lidi se jí dařilo celkem obstojně, ale zaujmout je nějak nedokázala. Konečně se jí povedlo zbavit Williama, když mu řekla, že si s ním pan Amery určitě chtěl promluvit o nějaké obchodní záležitosti. Stella už dávno zmizela v obdivném kruhu námořních důstojníků. Rachel a Jeannie, dvě další dívky v jejím věku, seděly v koutě s dvojicí svých nápadníků – mladíků s napomádovanými vlasy, kteří vypadali jako dvojčata. Nikdo tedy Joy nevěnoval pozornost, natož aby se nad ní pobuřoval, což jí umožnilo navázat s těmi růžovými koktejly poměrně důvěrný přátelský vztah.

Všimla si, že má sklenici už zase záhadně prázdnou, a rozhlížela se po někom ze sloužících. Jako by najednou všichni zmizeli – anebo měla potíž rozeznat je od všech ostatních. Měli by mít všichni saka s britskou vlajkou, usoudila Joy a v duchu se zahihňala. Anebo rovnou chodit zabalení ve vlajkách. Anebo mít na hlavách malé korunky.

Matně si uvědomila, že odkudsi zaduněl gong a pan Brougham-Scott svým veselým tenorem svolává všechny k rádiu. Joy se na chviličku opřela o sloup a čekala, až se lidé před ní pohnou. Až se přesunou, říkala si, bude moci vyjít na terasu a v mírném větříku se trochu nadechnout. Jenomže v tuhle chvíli se těla ostatních před ní jen různě pohupovala a přelévala a splývala do sebe a vytvářela před ní neproniknutelnou zeď.

„Bože můj,“ zamumlala Joy. „Potřebuju na vzduch!“

Měla pocit, že si to řekla jen v duchu, ale najednou ji čísi ruka popadla za paži a ozvalo se: „Tak pojďte, zavedu vás ven.“

Ke svému překvapení musela Joy k dotyčnému vzhlédnout. (To se jí stávalo jen zcela výjimečně – byla vyšší než prakticky všichni Číňané i než většina mužů na večírku.) Matně nad sebou rozeznala dvě protáhlé, vážné tváře, které se vznášely nade dvěma tuhými bílými límečky. Námořní důstojník. Nebo dva. Tím si nebyla tak úplně jistá. Každopádně jeden z nich jí svíral paži a jemně ji postrkoval davem směrem k balkonu.

„Nechcete se posadit? dýchejte zhluboka. Donesu vám sklenku vody.“ Posadil ji do proutěného křesílka a zmizel.

Joy lokala čistý vzduch hlubokými doušky, jako by to byla voda. Už se stmívalo a na Peak se snesla mlha, která úplně oddělila dům od zbytku ostrova. Že tu nejsou sami, prozrazovalo jen vzdálené protivné houkání nákladních člunů plavících se kdesi pod nimi, šumění nedalekých fíkovníků a jemné aroma česneku a zázvoru, jež se vinulo nehybným vzduchem.

A právě ta vůně najednou Joy úplně dorazila. „Ach bože,“ zamumlala. „Ach ne…“

Ohlédla se za sebe a s úlevou zjistila, že i poslední hosté už mizí v pokoji s rádiem. A pak se naklonila přes zábradlí na balkoně a začala dlouze a hlučně zvracet.

Když se konečně zase napřímila, prudce lapala po dechu a zpocené vlasy se jí lepily na spánky. Otevřela oči a ke své hrůze zjistila, že ten námořní důstojník stojí před ní se sklenicí ledové vody v ruce.

Joy ze sebe nedokázala vypravit slovo. Jen na něj v němém děsu chvíli zírala a pak sklopila studem zrudlou tvář ke sklenici. Najednou byla nepříjemně střízlivá. Možná že až zase zvedne hlavu, bude už pryč, modlila se v duchu.

„Nepotřebujete kapesník?“

Joy se stále sklopenou hlavou chmurně zírala na své boty s příliš vysokými podpatky. V krku jako by jí uvízlo cosi ohavného a odmítalo sklouznout do žaludku, navzdory opakovanému polykání.

„Tu máte. Nate. Vezměte si ho.“

„Prosím vás, běžte pryč.“

„Cože?“

„Povídám, běžte pryč, prosím vás.“ Ach bože, jestli odsud Joy hned nevypadne, vydá se ji matka hledat a objeví ji tady na balkoně. A pak vypukne naprosté peklo. Už teď to viděla v živých barvách, mohla by to rozepsat jako knihu o několika kapitolách: 1. Nemůžeme tě s sebou nikam brát, 2. Udělalas nám strašlivou ostudu aneb Proč nemůžeš být víc jako Stella? a konečně 3. Co si lidi pomyslí?

„Prosím! Prostě už běžte, prosím.“

Joy si uvědomovala, jak hrubě to zní, ale v děsu z toho, že ji matka možná přistihne, a že by tu navíc měla vést zdvořilou konverzaci, a přitom má třeba halenku pocákanou bůhvíčím – a možná i tvář –, jí to rozhodně připadalo jako menší zlo.

Hodnou chvíli bylo ticho. Z jídelny se ozývaly hlasité výkřiky, které se vzájemně přehlušovaly, sílily a zase umlkaly.

„To nevím… asi by bylo lepší, kdyby tu s vámi někdo chvilku byl.“ Neměl úplně mladý hlas, nebylo to vzrušené halekání, jakým se vyznačovala většina důstojníků, ale nebyl to ani zvučný bas, jaký muži získávají, jsou-li už dlouho v mocenském postavení. Vyšší než důstojnickou hodnost určitě neměl.

Proč už nejde pryč? úpěla v duchu Joy.

Ale on tam jenom stál. Všimla si, že má jinak neposkvrněné a dokonale vyžehlené kalhoty na levé holeni pocákané čímsi oranžovým.

„Podívejte, mně už je mnohem líp, děkuju. A opravdu bych byla ráda, kdybyste mě tu nechal o samotě. Nejspíš půjdu domů.“ Matka bude zuřit. Ale mohla by říct, že se jí neudělalo dobře. Vlastně by ani tak úplně nelhala. Celou pravdu by znal jenom tenhle muž.

„Rád bych vás doprovodil,“ řekl.

Hluk vevnitř opět zesílil a ozval se čísi vysoký, poněkud hysterický smích. Pak spustila jakási jazzová nahrávka a stejně nenadále zase skončila.

„Prosím,“ naléhal muž. „Tu máte, chyťte se mě za ruku. Pomůžu vám vstát.“

„Opravdu byste mě tu nemohl prostě nechat?“ Tentokrát si i ona sama uvědomila svůj ostrý tón. Na okamžik bylo ticho a pak, po téhle nekonečné, bezdeché odmlce zaslechla Joy na terase jeho kroky, jež se pomaloučku vracely zpátky dovnitř.

Joy byla příliš zoufalá, než aby jí stud vydržel dlouho. Vstala, zhluboka se napila studené vody a pak se rychlým, byť poněkud roztřeseným krokem vydala zpátky do domu. S trochou štěstí může oznámit svůj odchod některému ze sloužících, zatímco budou všichni hosté u rádia. Jenomže zrovna když procházela kolem dveří do salonu, začínali se hosté právě trousit ven. Mezi prvními byla Stella, s koutky očí staženými zklamáním.

„Ach Joy, věřila bys tomu?“

„Čemu?“ zamumlala Joy otupěle a přemýšlela při tom, jak rychle by se jí mohlo povést protáhnout se kolem ní.

„To zatracené rádio! zrovna dneska se musí rozbít! Nechápu, že mají v celém domě jenom jedno. Každý má přece doma aspoň dvě!“

„Ale Stello, drahoušku, nedělejte si z toho těžkou hlavu,“ pronesl Duncan Alleyne. Jednou rukou si mnul knír a druhou položil Stelle na rameno – a na to, že předstíral výhradně otcovský zájem, ji tam nechal docela dlouho. „Někdo skočí k Marchantovým a donese rádio od nich, bude to jenom chvilička. Skoro nic vám neuteče.“

„Ale to nestihneme celý začátek! A už nikdy to znova neuslyšíme. Žádná další korunovace už nejspíš za našeho života nebude. Bože, to je k neuvěření!“ Teď už Stella plakala doopravdy a vůbec nevnímala ostatní hosty, přičemž pro některé byl posvátný královský obřad zjevně jen otravné přerušení skvělého večírku.

„Stello, já musím domů,“ zašeptala Joy. „Moc mě to mrzí. Není mi dobře.“

„Ale to nemůžeš! zůstaň, aspoň než donesou to rádio!“

„Zajdu za tebou zítra.“ Joy si uvědomila, že její rodiče stále ještě sedí v hloučku kolem rozbitého rádia a nevšimli si jí. Rychle se tedy rozběhla ke dveřím. Zběžně kývla na chlapce, který jí otevřel dveře, a v mžiku byla venku na dusném nočním vzduchu, kde jí společnost dělaly jen bzučivé nálety moskytů. Stále byla malinko nesvá z muže, kterého tak odbyla.

Evropané v Hongkongu byli zvyklí užívat života a snad každý večer se konal nějaký večírek či banket, takže nebylo neobvyklé potkat v časných hodinách v ulicích pár bledých tváří. Ovšem Joy, která se po té nešťastné příhodě s růžovým pitím probudila s pozoruhodně jasnou hlavou, se onoho rána ocitla v neobvyklém postavení jednočlenné menšiny.

Jako by dnes celý Peak trpěl kocovinou. Ulicemi tichounce ťapkaly dvojice Číňanů a Číňanek, někdo nesl těžké koše, jiní táhli vozíky s odpadky, ale po běloších ani vidu. Před nabílenými domy, oddělenými od ulice předzahrádkou, omluvně visely provazy s barevnou vlajkoslávou a pod okny se kroutily fotografie usmívající se princezny, jež po prohýřené noci vypadaly stejně vyčerpaně jako oslavující poddaní.

Joy tichounce našlapovala po týkových podlahách v bytě a s Bei-lin na sebe šeptaly (ani jedna nechtěla probudit Alici a Grahama, kteří se horečně a zmateně hádali až do časných ranních hodin). Usoudila, že jí nezbývá než se vypravit do Nových teritorií, aby si mohla zajezdit na koni. Všem dnes bude třeštit hlava a budou nenaložení, vlhké vedro bylo ještě dusivější než jindy, takže kocovinu nepochybně ještě znásobí a lidé stráví den v rozmrzelé strnulosti, natažení na měkkých pohovkách pod stropními větráky. Nemělo cenu zůstávat ve městě. Byl tu ovšem ten problém, že Joy neměla nikoho, kdo by ji z města odvezl.

Kolem desáté se vypravila ke Stelle, ale tam byly zatažené závěsy a jí se nechtělo zvonit. Joyin otec, který obyčejně vozil svoji princeznu docela spolehlivě, nejspíš nevstane před polednem. Přátel moc neměla, takže už nebyl nikdo další, za kým by mohla bez váhání zajít. Usadila se k oknu do proutěného křesílka a pohrávala si s nápadem, že by dojela do centra města tramvají a pak šla na vlak, ale sama to ještě nikdy nezkusila a Bei-lin ji odmítla doprovázet, neboť jí bylo jasné, že až se paní domu probudí a zjistí, že si Joy vyjela na „výlet“, bude v ještě mizernější náladě než předtím. „Zatracená královna, ať žije,“ zamumlala si Joy při pohledu na vzdalující se záda služebné.

Nebylo to poprvé, kdy Joy přepadaly vzpurné pocity při pomyšlení, jak omezený vede život, geograficky i fyzicky. Krátce po japonské invazi, kdy ženy a děti musely opustit kolonii, žila Joy s matkou v Austrálii, kde se těšila až neslýchané svobodě. Bydlely u Aliciny sestry Marcelle v jejím domě u moře, kde se dveře snad nikdy nezavíraly, takže Joy si mohla přicházet a odcházet, jak se jí zlíbilo, a dovnitř se neustále trousili sousedé, v porovnání s obyvateli Hongkongu neobyčejně uvolnění a veselí.

V Austrálii se uvolnila i Alice, v tom suchém horku jako by celá rozkvetla. Všichni mluvili jejím jazykem a vysocí, dobronzova opálení muži s ní skandálně flirtovali. Aliciny způsoby byly vrcholem vytříbenosti a kultivovanosti, oblékala se lépe, než co kdy místní lidé spatřili, a tak se mohla ostatním jevit tak, jak si vždycky přála: elegantní, kosmopolitní, a díky svému vyhnanství i exotická. Marcelle byla navíc mladší než Alice, a tak se jí příjemně podřizovala ve všem, co se týkalo vkusu a stylu. Všechno dohromady to v Alici probouzelo mnohem víc dobré vůle než kdy dříve, takže se s Joy zdaleka tolik „nesoužila“: když se Joy vydávala na pláž nebo za nákupy, sotva se po ní ohlédla, zatímco v Hongkongu se neustále zabývala nedostatky v Joyině vzhledu i způsobech, jakož i všemožnými nebezpečími, která mohou v necivilizované zemi hrozit, a nikam ji samotnou nepouštěla.

„Nenávidím svůj život!“ vyhrkla Joy nahlas. Myšlenky jako by z ní vytryskly a zůstaly viset ve vzduchu před ní, jako tísnivý, chmurný mrak.

„Madam?“

Ve dveřích stála Bei-lin. „Je tu za vámi nějaký pán.“

„Přišel za matkou?“

„Ne, madam. Ptá po vás.“ Služebná se významně zazubila.

„Tak to byste ho měla pozvat dál.“

Joy se zamračila, pak si upravila vlasy a vstala. Po společnosti teď toužila ze všeho nejmíň.

Dveře se otevřely a vešel muž, kterého Joy nikdy předtím neviděla. Měl bílou košili s krátkými rukávy a smetanově bílé kalhoty, narezlé vlasy úhledně ostříhané nakrátko, dlouhý aristokratický obličej a světle modré oči. Byl rovněž velmi vysoký, a když procházel dveřmi, zbytečně se nahrbil, zřejmě ze zvyku. Musí být od námořnictva, pomyslela si Joy nepřítomně. Ti se vždycky ve dveřích hrbí.

„Dobrý den, slečno Leonardová.“ V obou rukou svíral slaměný klobouk a tiskl si ho k tělu.

Joy na něj nechápavě zírala. Nemohla přijít na to, odkud zná její jméno.

„Edward Ballantyne. Omlouvám se, jestli jsem přišel nevhod. Jenom jsem chtěl – jen jsem si říkal, že se půjdu přeptat, jak vám je.“

Joy se mu zadívala do tváře a pak se prudce zarděla, když jí v hrůze došlo, kdo to je. Tuhle tvář už předtím viděla, jenže dvakrát. Ruka jí bezděčně vylétla k ústům.

„Dovolil jsem si zeptat se vaší přítelkyně na vaše jméno a adresu. Jen jsem se chtěl ujistit, že jste se dostala v pořádku domů. Trochu jsem si vyčítal, že jsem vás nechal jít samotnou.“

„Ale kdepak,“ hlesla Joy a zarytě zírala na své boty. „Nic mi nebylo. Jste moc laskavý,“ dodala po chvilce, když si uvědomila, že se chová nezdvořile.

Několik minut jen tak stáli, až si Joy znepokojeně uvědomila, že ten muž prostě nehodlá odejít. Cítila se tak nesvá, až jí naskákala husí kůže. V životě jí nebylo tak trapně jako předešlého večera, a teď jako by se to všechno opakovalo znovu, jako příliš výrazná chuť, která zůstane v ústech. Proč se prostě nesebere a neodejde a neponechá ji jejímu ponížení? Bei-lin úzkostně postávala ve dveřích, ale Joy si jí záměrně nevšímala. V žádném případě mu nehodlala nabídnout něco k pití.

„Vlastně mě napadlo,“ pronesl muž po dlouhé odmlce, „jestli byste se nechtěla jít projít. Nebo si zahrát tenis. Od velitele máme zvláštní povolení využívat kurty u Causeway Bay.“

„Ne, díky.“

„Tak byste mě možná mohla trochu provést po okolí? Jsem v Hongkongu poprvé.“

„Moc se omlouvám, ale vlastně jsem byla na odchodu,“ řekla Joy a uvědomila si, že se mu pořád ještě nedokáže podívat do očí. Dlouho bylo ticho. Joy bylo jasné, že se na ni muž upřeně dívá.

Cítila to. „Za něčím zajímavým?“

„Cože?“ Joy se rozbušilo srdce. Proč už ten člověk neodejde?

„Říkala jste, že někam jdete. Tak by mě zajímalo… kam vlastně?“

„Chci si zajezdit na koni.“

„Zajezdit?“ Joy si všimla dychtivosti v jeho hlase a konečně zvedla oči. „Oni tu někde mají koně?“

„Tady ne,“ odpověděla. „Tedy ne přímo tady na ostrově. V Nových teritoriích. Jeden otcův známý tam má stáje.“

„A nevadilo by vám, kdybych se přidal? doma trochu jezdím. Hrozně mi to chybí. Vlastně už jsem neviděl koně devět měsíců.“

Pronesl ta slova tesklivým tónem, jakým většina vojáků mluví o svých rodinách. Jako by se mu najednou tvář celá otevřela a její poněkud přísné, tvrdé rysy se rozjasnily a zjemněly. Joy musela připustit, že je ohromně hezký, takovým dospělým způsobem.

Jenomže se před ním znemožnila zvracením z balkonu.

„Mám tu auto. Mohl bych vás odvézt. Anebo prostě pojedu za vámi, kdyby… ehm… kdyby vám to víc vyhovovalo.“

Joy bylo jasné, že se matka zhrozí, až jí Bei-lin řekne, že slečna Joy odjela autem s nějakým cizím mužem, ale kdyby se jí Joy celý den pletla pod nohama, nebyly by následky pravděpodobně o nic horší, protože by kocovinou sužované Alici posloužila jako fackovací panák. A vlastně bylo docela báječné uhánět po tiché silnici s tímhle neznámým, vysokým a pihovatým mužem, při jehož řečech si nepřipadala nesvá a neohrabaná jako s většinou důstojníků, ale který prostě jen povídal a povídal, o svých koních v Irsku (což bylo zajímavé, protože neměl irský přízvuk) a o divoké přírodě svého domova, jež byla v prudkém kontrastu s klaustrofobní nudou na lodi, kde trávil celé měsíce zavřený v pořád stejném malinkatém světě s pořád stejnými lidmi.

Ještě nikdy s ní žádný muž nemluvil jako on. Netrousil nekonečné strohé poznámky, kterými se vyznačovali téměř všichni důstojníci, s nimiž se kdy bavila. Edward mluvil střízlivě a upřímně. Vyjadřoval se jako člověk, kterému byl na dlouhou dobu upřen dar řeči – celé věty z něj vylétaly na jedno nadechnutí, jako když tonoucí lapá po dechu, a každou promluvu zakončoval srdečným hurónským smíchem. Co chvíli se odmlčel a podíval se po ní, jako by se styděl za svůj nedostatek sebeovládání, pak byl chviličku zticha, ale jen do chvíle, než z něj vytryskla nějaká další myšlenka.

Joy se rovněž začala smát, nejprve ostýchavě, ale s tímhle zvláštním chlapíkem se postupně osvobozovala, takže když dorazili ke stájím, celá zářila a hihňala se, jako by to vůbec nebyla ona. Stačilo čtyřicet minut a Alice už by svou dceru nepoznala. Ani Joy sama se vlastně vůbec nepoznávala. Pokukovala po muži vedle sebe, upejpavě odvracela oči, když se k ní otočil, a vůbec se chovala jako – no, jako Stella.

Pan Foghill svolil, že si Edward může zajezdit, v což Joy celou dobu tajně doufala. Edward s ním stál v malém výběhu, se zbožnou úctou vyprávěl o skvělých honebních koních, které kdy poznal, souhlasil s tím, že irští plnokrevníci jsou nepochybně lepší než angličtí, a drobný vdovec postupně ztratil svou počáteční upjatost a dokonce Edwardovi doporučil svého vlastního koně, vysokánského kaštanového hnědáka, který měl prohnaný sklon vyhazovat. Požádal Edwarda, aby koně párkrát provedl dokola po výběhu, zkontroloval jeho posed a držení rukou, ale co viděl, ho zjevně uspokojilo, protože za chvíli už pomaličku vyjížděli z brány a vyrazili po cestě do otevřené krajiny.

To už Joy vůbec nechápala, co to do ní vjelo. Nedokázala se přestat usmívat a přikyvovat, a přitom ho vlastně skoro neslyšela, jak jí nezvykle bušilo v uších. Byla ráda, že může pevně svírat v rukou otěže a že má dobrý důvod upírat oči na dlouhou šedou koňskou šíji před sebou, která se zvedala a klesala v rytmu kopyt, protože se jinak nedokázala vůbec na nic soustředit. Připadalo jí, jako by ode všeho kolem byla podivně daleko, a zároveň palčivě vnímala i ty nejdrobnější detaily. Třeba jeho ruce. A pihy. A jak se mu při úsměvu udělaly po stranách tváře dvě vrásky. Ani si nevšimla, že jí zezadu na krk zaútočili komáři, zamotali se jí do vlasů stažených do ohonu a hodují na její bledé, jemné kůži.

Ale ze všeho nejlepší bylo, že uměl jezdit. Doopravdy to uměl. Držel se v sedle uvolněně a vzpřímeně, rukama jemně pohyboval sem a tam, takže otěžemi netahal koně za hubu, občas jednou rukou koně pohladil anebo odehnal nic netušící mouchu. Joy byla až dosud ve stájích jen s jedním mužem, který se jí líbil, s ostýchavým bankéřem, který se přátelil s jejím otcem. Ovšem její křehké poblouznění se rozplynulo jako dým ve větru, když spatřila, jak se hrbí nad koňským hřbetem a nedokáže skrýt strach, jakmile se kůň dal do mírného klusu. Williamovi by nedovolila se ke stájím ani přiblížit. Nic jí nedokázalo muže tak znechutit jako pohled, jak sedí na koni. Teprve teď si ovšem Joy uvědomila, jak neskutečně přitažlivý dokáže být muž, který jezdit opravdu umí.

„Byla jste někdy ve Skotsku?“ zeptal se Edward.

„Cože?“

„Tihle komáři. Jsou jak ti ve Skotsku,“ pronesl a plácl se vzadu na krku. „Pokoušou vás úplně všude.“

Joy se začervenala a sklopila oči. Jeli dál.

Nebe potemnělo a jako by kleslo, takže Joy netušila, jestli má šaty zvlhlé z dusna nebo potem, a na kůži se jí lepila ulámaná stébla trávy a semínka. Vzduch jako by všechno tlumil, zahalil klapot koňských kopyt, jako by byla obalená flanelem, a přikryl je jako teplá, vlhká deka. Vysoko nad nimi na pozadí hory Lion Rock se vznášela káňata, visela ve vzduchu jako těžké černé kapky, jako by pro ně pohyb představoval přílišnou námahu. Listí, jež se jí otíralo o boty, za sebou zanechávalo mokré cestičky, i když vůbec nepršelo. Pokud si snad Edward všiml, jak se jí hlavou neuspořádaně honí myšlenky, nebo zaznamenal, jak se neustále červená a nedokáže ze sebe vypravit slovo a že její kůň využívá její roztržitosti a tu a tam si uhryzne větvičku z okolních keřů, nijak to nekomentoval. Trochu se uklidnila, když se cvalem vydali po jezdecké stezce podél rýžového pole a když pak Edward zastavil u stánku u cesty, aby jí koupil čtvrtku melounu, ale projevilo se to jen tím, že se na něj aspoň dokázala beze studu podívat. V tu chvíli si ovšem uvědomila, že se jí uvolnila stuha ve vlasech a ty jí teď v rozcuchaných, zpocených pramenech splývají po ramenou. Ale on ani teď nedal najevo, že by si toho snad všiml, jen k ní natáhl ruku a podal jí kapesník, aby si mohla otřít tvář. Ještě dlouhé minuty poté jí kůže pulzovala jeho dotekem.

„Víte, Joy, úžasně jsem si to užil,“ pronesl zadumaně, když vedli koně zpátky do dvora. „Ani nevíte, co to pro mě znamená, že jsem si mohl zajezdit.“

Joy si uvědomovala, že by měla co nejdřív něco říct, jenomže měla pocit, že jakmile otevře ústa, vyletí jí z nich něco nejapného a nevhodného – anebo ještě hůř, že se nějak prořekne a svěří se mu s tou podivnou, bolestnou touhou, která jako by ji zničehonic přepadla. Když bude prostě mlčet, co horšího by si o ní mohl pomyslet?

„A navíc neznám moc dívek, co umí jezdit. Děvčata u nás ve vsi jsou většinou – no, řekněme trochu při těle. Prostě vesnické holky. S takovými bych si obyčejně na koni nevyjel. A když dorazíme do nějakého přístavu, potkávám samé dívky, které by nejradši jenom chodily na večírky a vedly vtipné řeči, a upřímně řečeno, na to já moc nejsem. Měl jsem kdysi děvče – vlastně byla trochu jako vy –, jenomže… no. To už je pryč. A už celé věky jsem nepotkal nikoho, s kým bych se mohl doopravdy uvolnit.“

Ach, jak hrozně ho Joy toužila políbit. Já vím, já vím! chtělo se jí vykřiknout. Já to cítím úplně stejně! Cítím totéž co vy! Ale místo toho se jen usmála a přikývla a vrhala na něj kradmé pohledy zpod zvlhlých vlasů a přitom si v duchu nadávala za to, že se zničehonic proměnila v dívku, jakými až dosud vždycky pohrdala. Netušila, co by vlastně od muže chtěla (nikdy ji nenapadlo, že by snad sama mohla něco chtít), a teď ji Edward tolik přitahoval – ne pro nějaké určité vlastnosti, ale pro to, čím nebyl nebo co nedělal: necítila se s ním nesvá a nemotorná, nevypadal na koni jako pytel rýže, nedíval se na ni, jako by si přál, aby byla někdo jiný. V Joy se náhle vzedmulo a vzkypělo cosi, co bylo silnější než pocit nevolnosti, ale ochromilo ji to úplně stejně.

„No, prostě vám děkuju. Protože jsem si to moc užil.“ Přejel si rukou po hlavě, takže se mu vlasy nad čelem zježily, a odvrátil od ní oči. „A dobře vím, že jste vlastně nechtěla, abych s vámi jel.“

Joy na něj zděšeně vytřeštila zrak. Teď to byl ale on, kdo se upřeně díval před sebe. Netušila, jak mu dát najevo, že si její chování špatně vyložil, že se snažila utéct před tím, jak se jí předešlého večera udělalo zle, ne před ním, protože to by o tom musela zase začít mluvit a protože za žádnou cenu nechtěla, aby si ji pamatoval jen kvůli tomu. Ach, kde byla Stella, když ji potřebovala? Ta vždycky věděla, jak se bavit s muži. Když se Joy konečně rozhodla, že nejlepší bude jeho slova jen stručně popřít, bylo už najednou pozdě, už vcházeli do dvora, koně natahovali skloněné krky a unaveně pokyvovali hlavami, jako by se už těšili domů.

Edward se nabídl, že pomůže zavést koně do stájí, a pan Foghill navrhl Joy, že by se možná ráda šla osvěžit na dámskou toaletu. Při pohledu na svůj odraz v zrcadle si Joy uvědomila, že Edwardovo chování byla pouhá starostlivost. Vypadala příšerně. Vlasy se jí kroutily všemi směry, byly zpocené a zacuchané a ze všeho nejvíc připomínaly klubko vypadaných vlasů uvízlých pod špuntem ve vaně. Když se je pokusila prohrábnout prsty, nedostala se dál než pár centimetrů od hlavy. Tvář měla zpocenou vlhkem a ušmudlanou prachem cesty a na bílé halence měla zelené oslintané fleky od toho, jak se o ni její kůň po sesednutí pokoušel otřít hlavou. Zuřivě si drhla tvář mokrým ručníkem a skoro se rozplakala nad tím, že není schopná nezapomenout něco tak prostého jako hřebínek nebo náhradní stuhu do vlasů. Stella by na to nezapomněla nikdy. Ale když konečně vyšla z toalety, Edward ji uvítal širokým úsměvem, jako by na jejím zevnějšku nebylo nic v nepořádku. Teprve teď si všimla, že on sám má kalhoty zvlhlé potem a ušmourané rudou hlínou. Čisté byly jen od kolen dolů, neboť mu pan Foghill půjčil jezdecké boty.

„Váš vůz čeká,“ řekl a usmál se tomu, jak sám vypadá. „Budete mě muset navigovat. Nemám tušení, kde vlastně jsme.“

Cestou domů toho Edward už tolik nenamluvil, a Joy tak mnohem palčivěji vnímala své vlastní mlčení. Zvládla mu nanejvýš dávat pokyny. Navzdory tomu, jak uvolněně se s ním cítila, ze sebe pořád nedokázala vydolovat nic zajímavého. Všechno by znělo tak nějak plytce, a ona mu přitom chtěla dát najevo, že za ty čtyři krátké hodiny jako by jí převrátil naruby celý svět. V jeho očích spatřila jiné kraje, zelená pole a lovecké psy, výstřední vesničany a svět, ve kterém nejsou žádné večírky. Jeho hlasem k ní zaznívala řeč bez vyumělkovanosti a přehnané duchaplnosti, na hony vzdálená strojenému vyjadřování hongkongských Angličanů, z nichž čišela zazobanost. V jeho širokých pihovatých rukou viděla koně a laskavost a ještě něco, z čeho se jí žaludek svíral touhou.

„Škoda že jsem vás nepotkal dřív,“ pronesl, ale vítr jako by odnášel jeho slova daleko od ní.

„Cože, co jste říkal?“ Joy si přiložila dlaň k uchu.

„Říkám, že je škoda, že jsem vás nepotkal dřív.“ zpomalil, aby ho lépe slyšela. Kolem nich prolétlo auto plné námořních důstojníků a vulgárně jim zatroubilo na pozdrav. „No… tedy, vlastně… Prostě je dost k vzteku, že už pozítří odjíždím.“

Joy zamrazilo u srdce. Jako by jí najednou ztuhla krev v žilách.

„Cože? Jak to myslíte?“

„Za dva dny vyplouváme. Mám ještě den dovolené a pak už míříme do korejských vod.“

Joy nedokázala skrýt zděšení. Tohle bylo neskutečně kruté. Najít někoho jako on – najít jeho – a on zase hned zmizí!

„Na jak dlouho?“ vypravila ze sebe konečně, tichým a roztřeseným hlasem, který se jí vůbec nepodobal. Edward se k ní otočil a spatřil v její tváři něco, co ho přimělo obrátit se zpátky k volantu a zablikat na znamení, že zastavuje.

„Myslím, že už se sem nevrátíme,“ řekl a díval se při tom na ni.

„Pomůžeme v Koreji Američanům a pak máme namířeno do New Yorku. Budeme na moři určitě několik měsíců.“ díval se jí při těch slovech přímo do očí, jako by jí chtěl sdělit něco o tom, jak nemožné je navázat s někým vztah, když je člověk neustále na cestách.

Joy měla pocit, že jí co nevidět exploduje hlava. Ruce se jí roztřásly. Bylo jí, jako by jí někdo dal klíč od cely, ve které byla až dosud uvězněná, ale vzápětí se ukázalo, že je gumový. Rozčarovaně si uvědomila, že se nejspíš rozpláče.

„To nemůžu,“ hlesla tiše a kousla se do rtu.

„Co nemůžete?“ Edward se k ní naklonil a položil ruku těsně vedle její.

„Nemůžu vás jen tak nechat odjet. Nemůžu vás… nemůžu tě nechat odejít!“ Tentokrát z ní ta slova vylétla nahlas a pohlédla mu při tom zpříma do očí. Sama nedokázala uvěřit tomu, co říká, jak nemístně a troufale se chová, zcela nepatřičně pro dívku v jejím postavení. Ale ta slova se jednoduše nedala zastavit, vyšla jí z úst hotová a zformovaná, jako pevné teplé oblázky, které před něj padaly jako obětina.

Dlouhou chvíli panovalo napjaté ticho a Joy měla pocit, že snad umře. A pak ji Edward vzal za ruku. Jeho dlaň byla suchá a teplá.

„A já myslel, že se ti nelíbím,“ řekl.

„Mně se nelíbil nikdy nikdo. Tedy až doteď. Ještě mi nikdy s nikým nebylo příjemně.“ Najednou začala mluvit jako o život, slova z ní padala úplně bez přípravy, ale on se neodtáhl. „Vůbec mi to nejde, s někým se bavit. A vlastně tu ani není nikdo, s kým bych si chtěla doopravdy povídat. Až na Stellu. To je moje kamarádka.

A když jsi dneska ráno přišel, bylo mi hrozně trapně kvůli tomu, co se včera večer stalo, takže jsem si říkala, že bude jednodušší tě vystrnadit než se snažit být na tebe milá. Jenomže tys neodešel, a pak jsme si spolu vyjeli a vůbec všechno a já jsem ještě v životě nic takového necítila. Ještě nikdy jsem neměla pocit, že mě nikdo nesoudí. Že můžu prostě jenom být a ty mi budeš rozumět.“

„A já myslel, že máš kocovinu,“ zasmál se. Ale Joy byla příliš v zajetí prudkých citů, tolik přetékala emocemi, že se nedokázala zasmát s ním.

„Ve všem, co jsi dneska říkal, jsem s tebou souhlasila. Všechno, o čem jsi mluvil, cítím stejně. Samozřejmě ne to o těch honech a tak, protože na honu jsem nikdy nebyla. Ale jak jsi mluvil o těch večírcích a lidech a že máš někdy radši koně a že ti nevadí, když jsi lidi myslí, že jsi trochu zvláštní… no, přesně taková jsem i já. Přesně taková. Jako bych poslouchala svoje vlastní myšlenky. A proto nemůžu. Nemůžu tě nechat odjet. A jestli tě šokuje, co říkám a že ti tykám, a jestli máš pocit, že jsem asi ta nejtrapnější a nejdrzejší osoba, jakou jsi kdy potkal, je mi to jedno, protože to je poprvé za celý život, co mám pocit, že jsem sama sebou.“

Joy se z očí vyhrnuly dvě těžké slané slzy a pomaličku se jí koulely po zardělých tvářích, jakoby ztěžklé city, které ji přivedly ke zcela jistě nejdelšímu projevu, jaký za celý svůj dospělý život pronesla. Těžce polkla ve snaze se ovládnout, zděšená a zároveň nadšená z toho, co právě udělala. Vrhla se k nohám muži, kterého vůbec neznala, a její matka a nejspíš i Stella by usoudily, že jí přeskočilo. Ale když mu řekla, že je jí to jedno, nebyla to pravda. Kdyby se teď od ní odvrátil, kdyby prohodil pár zdvořilostních frází o tom, jak si dnešek moc užil a že musí být nejspíš hrozně unavená, ovládne se až do chvíle, kdy dorazí domů, a potom přijde na nějaký způsob, jak se, no, jak se sprovodit ze světa. Protože teď už by nikdy nedokázala jen tak klouzat po povrchu vlastního bytí, když věděla, jaké to je, ponořit se do něj a najít něco skvělého, uklidňujícího a hlubokého. Aspoň řekni, že mi rozumíš, zapřísahala ho v duchu. I kdybys jen řekl, že mě chápeš, bude mi to stačit.

Dlouho panovalo trapné ticho. Kolem nich s burácením projelo další auto.

„Tak to bychom asi měli jet zpátky,“ pronesl konečně, znovu uchopil volant a druhou rukou zařadil rychlost.

Joy ztuhla tvář. Její tělo se pomaličku a téměř nepostřehnutelně zabořilo do sedadla. Jako by najednou měla páteř tak křehkou, že se mohla každou chvíli zlomit. Tak přece jen se spletla. Pochopitelně. Jak ji mohlo napadnout, že si takovýmhle výlevem získá jeho respekt, natožpak jeho srdce?

„Omlouvám se,“ zašeptala a sklopila hlavu. „Moc se omlouvám.“ Bože, byla tak hrozně pitomá!

„Za co?“ opáčil Edward, vztáhl k ní ruku a odhrnul jí zvlhlé vlasy z tváře. „Chci si promluvit s tvým otcem.“

Joy na něj vrhla nechápavý pohled. Chce mu snad říct, že je jeho dcera hloupá naivka?

„Podívej,“ řekl a položil jí dlaň na tvář. Ruka mu voněla potem. A koňmi. „Chápu, že je to na tebe asi moc narychlo. Ale Joy… jestli bys mě chtěla, chci ho požádat o tvoji ruku.“

„Přece si nemůžeš myslet, že bychom s tím souhlasili?“ vyjekla její matka a ve tváři měla zděšení a ohromení z toho, že by snad její dcera dokázala v nějakém muži probudit tak silné city. ( Její mizernou náladu ještě zhoršovalo, že se vrátili dřív, než se stihla nalíčit.) „Vždyť ho ani neznáme!“ dodala, jako by tu Edward vůbec nebyl.

„Rád vám o sobě řeknu, co budete chtít, paní Leonardová,“ ozval se Edward a natáhl před sebe dlouhé nohy ve špinavých kalhotách.

Joy na ně všechny zírala s ohromením a radostí nad tím, čeho se jí dostalo. Zbytek cesty domů byla jako omámená a hlasitě a tak trochu hystericky se smála tomu, jakého šílenství se právě dopustili. Vždyť ho vůbec nezná! A on nezná ji! A přece se na sebe usmívali jako dva blázniví spiklenci, neobratně se vzali za ruce a ona ochotně vložila svůj život do jeho dlaně. Nečekala, že kdy vůbec někoho potká. Vlastně ji ani nenapadlo hledat. Ale on zjevně věděl, co dělá, a nejspíš dokázal i líp poznat, co je správné. A zjevně ho vůbec nevyvádělo z míry, že bude muset přednést jejich šílený plán Joyiným rodičům.

Teď se Edward zhluboka nadechl a začal sypat informace z rukávu. „Můj otec je penzionovaný soudce, s matkou se přestěhovali do Irska a chovají koně. Mám sestru a bratra, oba už mají svoje rodiny, jsou starší než já. Mně je devětadvacet, osmým rokem sloužím u námořnictva, nastoupil jsem hned po promoci, a kromě platu mám ještě příjmy ze svěřenského fondu.“

Při zmínce o Irsku matka nepatrně nakrčila nos, ale jakmile zaslechla „svěřenský fond“, okamžitě ho zase narovnala. Ale Joy se dívala do tváře svému otci a zoufale v ní hledala alespoň náznak souhlasu.

„Je to tak hrozně narychlo. Nechápu, proč nemůžete počkat.“

„A vy myslíte, že ji máte rád?“ otec si vzal sklenku ginu s tonikem, opřel se v křesle a upřeně se na Edwarda zadíval. Joy zrudla. Přišlo jí téměř nemravné mluvit o tom takhle nahlas.

Edward na ni dlouze pohlédl a pak ji vzal za ruku, takže zrudla ještě víc. Ještě nikdy se jí žádný muž nedotkl před jejími rodiči.

„Nevím, jestli se mezi námi dvěma už dá mluvit o lásce,“ pronesl pomalu, skoro jako by to spíš bylo určeno Joy. „Ale nejsem žádný nerozumný kluk. Už jsem poznal spoustu dívek a jedno vím docela jistě: Joy je úplně jiná než všechny předtím.“

„Tak to je nepochybně pravda,“ zamumlala její matka.

„Můžu jenom říct, že věřím, že by se mnou mohla být šťastná. Kdybych měl víc času, určitě bych vás dokázal přesvědčit. Ale bohužel zase hned odplouvám.“

Joy vůbec nenapadlo pochybovat o tom, zda k ní mohl opravdu tak rychle vzplanout. Byla mu jen strašlivě vděčná, že jsou jeho city zjevně tak silné jako ty její. Pořád ještě byla vedle z toho, že ji někdo označil za výjimečnou, ale v dobrém, takže si teprve po několika minutách uvědomila, že se mu začala potit ruka.

„Je to moc narychlo, Grahame! řekni jim to! Vždyť se vůbec neznají!“

Joy si všimla lesku v matčiných očích i jejího rozrušení. Ona žárlí, pomyslela si zničehonic. Žárlí, protože je zklamaná vlastním životem a nesnese pomyšlení, že by mě někdo vytrhl z toho mého.

„No, dneska jde všechno nějak rychleji,“ pronesl Graham a gestem vyzval Bei-lin, aby jim donesla další pití. „Však víš, jaké to bylo za války, Alice.“

Joy se vší silou snažila potlačit záchvěv vzrušení. Stiskla Edwardovi ruku a on její sevření nepatrně opětoval.

Joyin otec dopil sklenici. Na okamžik jako by ho zaujalo něco za oknem.

„Řekněme, že vám dám svolení, mladý muži. Co byste tak v těch příštích šestatřiceti hodinách plánoval podniknout?“

„Chceme se vzít,“ vyhrkla Joy bez dechu. Když to začínalo vypadat, že se budou jen dohadovat o načasování, konečně zase dokázala promluvit.

Ale otec jako by ji neslyšel. Mluvil jen k Edwardovi.

„Budu respektovat vaše přání, pane.“

„V tom případě máte mé svolení. Můžete se zasnoubit.“

Joy poskočilo srdce. A pak ustrnulo. „Vzít se můžete, až budete mít příští dovolenou.“

V místnosti zavládlo ohromené ticho. Joy se snažila potlačit zklamání. Jen matně si uvědomovala, že Bei-lin za dveřmi cupitá povědět tu novinu kuchařce. Joyina matka třeštila oči střídavě na ni a na jejího otce. Co si lidé pomyslí?

„Jestli to spolu myslíte vážně, můžete si chvíli počkat. Kupte zásnubní prsten, oznamte zasnoubení, ale vezmete se později.“ Otec ztěžka postavil sklenici na lakovaný stolek, jako by chtěl zdůraznit, že vynesl rozsudek.

Joy se otočila k Edwardovi. Ten pomalu, zhluboka vydechl. Prosím, řekni, že s tím nesouhlasíš, zapřísahala ho v duchu. řekni mu, že se musíme vzít hned. Odvez mě s sebou na té velké šedivé lodi.

Ale Edward mlčel.

Joy se na něj dívala a při tom se jí zmocnil první záchvěv zklamání z jejího nového životního partnera – první nepatrné, ale hořké poznání, že muž, do nějž vložila všechny své naděje i absolutní důvěru, není možná tak úplně takový, jak doufala.

„A kdy to bude?“ hlesla a snažila se při tom, aby se jí netřásl hlas. „Kdy myslíš, že zase dostaneš volno?“

„Příště budeme kotvit v New Yorku,“ odpověděl téměř omluvně.

„Ale to nebude dřív než za devět měsíců. Možná spíš za rok.“

Joy se napřímila a podívala se po matce, která jako by se celá uvolnila. Dokonce se nepatrně usmívala, takovým tím blahosklonným úsměvem, který jako by říkal: Ach ti mladí! Myslí si, bůhvíjak nejsou zamilovaní, ale uvidíme za půl roku. Alice si přeje, aby na její slova došlo, uvědomila si Joy a zamrazilo ji. Matka si toužila potvrdit, že opravdová láska neexistuje, že všechna manželství dopadnou tak neslavně jako to její. No, jestli si myslí, že ji tím odradí, tak se hluboce mýlí. „V tom případě se uvidíme za devět měsíců,“ pronesla a podívala se svému snoubenci do modrých očí. Snažila se, aby se v jejím pohledu zračila stejná jistota, jakou cítila uvnitř.

„Jenom – jenom mi napiš.“

Dveře se otevřely. „Ať žije královna!“ zvolala Bei-lin a vešla dovnitř s pitím na podnosu.

1
Říjen 1997

Těsně před Fishguardem to stěrače v Katině autě konečně vzdaly. Na chvíli se zasekly, potom rezignovaně sklouzly na kapotu, právě ve chvíli, kdy se déšť, kterému až dosud stačilo pršet jenom hustě, změnil v průtrž mračen.

„Ale do háje,“ zanadávala Kate a auto sebou trhlo, když chvíli marně lomcovala páčkou na volantu. „Vůbec nic nevidím! Kočičko, kdybych přibrzdila u krajnice, mohla by ses natáhnout z okýnka a trochu mi to sklo otřít?“

Sabine si přitáhla kolena k hrudi a zaškaredila se na matku. „To bude úplně k ničemu. Bylo by lepší prostě už dál nejezdit.“

Kate zastavila, stáhla okýnko a pokusila se otřít polovinu čelního skla koncem svojí sametové šály. „To ale nemůžeme. Už tak jedeme pozdě. Zmeškala bys trajekt.“

Kate byla obvykle mírná osoba, ale Sabine už dobře znala ten neochvějný tón v matčině hlase a bylo jí jasné, že snad ani tsunami by nezabránila tomu, aby na trajekt nastoupila. Nijak zvlášť ji to nepřekvapilo: v uplynulých třech týdnech ten tón slyšela už mockrát, ovšem při další připomínce, jak naprosto je vůči své matce bezmocná, Sabine bezděčně našpulila spodní ret a v němém protestu se odvrátila.

Kate už dceřiny nepředvídatelné změny nálad dobře znala, a tak se po ní jen úkosem podívala a zase se odvrátila. „Víš co, kdybys nebyla tak urputně rozhodnutá, že tě to všechno štve, možná by sis to i užila.“

„Jak bych si to mohla užít? Posíláš mě někam, kde jsem byla asi tak dvakrát za život, je to někde v močálech, budu u babičky, kterou ty máš tak hrozně ráda, žes ji už roky neviděla, a budu tam dělat v podstatě služku a čekat, až můj děda natáhne bačkory. To teda budou prázdniny. Jsem celá žhavá.“

„Jé, podívej! už zase fungujou. Tak schválně jestli to stihneme k přístavu.“ Kate trhla volantem a otlučený volkswagen vyrazil po mokré silnici tak prudce, že se kolem něj rozstříkly vějíře nahnědlé vody a pocákaly boční okna. „Hele, ale my přece nevíme, jestli je děda zas tak hrozně nemocný, podle všeho už má jenom chatrné zdraví. A já si prostě myslím, že ti prospěje, když na chvíli vypadneš z Londýna. Babičku skoro neznáš a bude prima, když spolu strávíte nějaký čas, než ještě víc zestárne, anebo než ty se vydáš na cesty nebo tak něco.“

Sabine upřeně zírala z okna. „Babička. říkáš to, jako kdybychom byli nějaká šťastná rodinka.“

„Náhodou vím, že ti za pomoc bude hrozně vděčná.“

Sabine se na ni stále odmítala podívat. Moc dobře věděla, proč ji matka posílá do Irska, i matka to věděla, a jestli hodlá být tak neskutečně pokrytecká, že to ani nepřizná, nemůže od Sabine čekat, že by k ní byla na oplátku také upřímná.

„Levý pruh,“ zavrčela Sabine, pořád s odvrácenou hlavou.

„Cože?“

„Zajeď do levého! K terminálu na trajekt musíš do levého pruhu! Kristepane, mami, to si sakra nemůžeš vzít brýle?“

Kate prudce strhla autíčko do levého pruhu, nevšímala si pohoršeného troubení za sebou a podle Sabininých naštvaných pokynů dojela až k větrem ošlehané ceduli, která označovala vchod pro pěší cestující. Pokračovala tak dlouho, dokud nenašla místo k zaparkování – šedivou asfaltovou poušť ve stínu beztvarého šedivého baráku připomínajícího vězení. Proč jsou všechny kancelářské budovy tak skličující? pomyslela si roztržitě. Jako kdyby lidi už tak neměli mizernou náladu, že tu musejí být. Když vypnula motor a stěrače, déšť ochotně pomohl budovu odstranit z dohledu a proměnil všechno kolem v jednu velkou rozmazanou skvrnu.

Pro Kate bylo bez brýlí skoro všechno jen rozmazaná skvrna, a tak se teď dívala na nejasnou siluetu své dcery a přála si, aby se mohly láskyplně rozloučit, jak to jistě dělávají jiné matky a dcery. Chtěla Sabine říct, jak hrozně ji mrzí, že Geoff odchází a že se jí její mladičký život už potřetí obrací naruby. Byla by jí ráda řekla, že ji posílá do Irska, aby ji ochránila, aby Sabine nemusela být svědkem nenávistných scén, kterých už se s Geoffem ke konci jejich šestiletého vztahu jen stěží dokázali vyvarovat. Také by se jí byla ráda svěřila, že ačkoli ona sama už se s vlastní matkou nestýká, nesobecky si přeje, aby Sabine měla aspoň nějakou babičku, aspoň někoho dalšího kromě ní.

Jenomže Sabine nic takového říct nemohla. Její dcera jako by se obalovala stále hustší vrstvou ostnů, jako půvabný, ale nasupený dikobraz. Kdyby jí Kate teď řekla, jak ji má ráda, opáčila by Sabine, že se chová jako v telenovele. Kdyby ji zkusila obejmout, její dcera by ostentativně ucukla. Kdy se tohle stalo? ptala se Kate v duchu znovu a znovu. Tak moc jsem chtěla, aby náš vztah byl jiný, abys měla všechnu volnost, kterou mně nedopřáli. Abychom byly kamarádky. Jak se stalo, že mnou tolik opovrhuješ?

Kate už se stala mistrem ve skrývání svých citů, které její dcera zjevně shledávala nechutnými. Kdykoli projevila emoce a potřebu lásky, Sabine to nesnášela a naježila se ještě víc. A tak Kate raději sáhla do své přecpané tašky a podala dceři lístek na trajekt a kapesné, jehož výši považovala za poměrně velkorysou. Sabine jí ani nepoděkovala.

„Plavba trvá asi tři hodiny. Moře vypadá trochu rozbouřeně, ale bohužel jsem zapomněla vzít prášky proti nevolnosti. Do Rosslare dorazíte tak kolem půl páté a babička na tebe bude čekat u informační přepážky. Mám ti to napsat?“

„Myslím, že informační přepážku si zapamatovat dokážu,“ pronesla Sabine sarkasticky.

„No, kdyby se cokoli stalo, napsala jsem ti telefon na prarodiče na zadní stranu obálky, kde máš lístky. A zavolej, až dorazíš. Abych věděla, že už jsi na místě.“

Aby ses ujistila, že je vzduch čistý, pomyslela si Sabine nenávistně. Matka má zjevně opravdu pocit, že je Sabine úplně pitomá. Že nemá tušení, co se děje. V uplynulých týdnech by na ni byla tolikrát nejradši zaječela: Já to vím! Já sakra vím, proč se s Geoffem rozcházíte! Vím o tobě a Justinu Stewartsonovi! A proto mě teď na pár týdnů odklidíš z cesty. Abych vypadla stejně jako Geoff a ty sis mohla užívat tu svoji nechutnou aférku!

Jenomže bez ohledu na svůj vztek se jí do toho nějak nechtělo. Protože matka se celou dobu tvářila tak smutně, zplihle a nešťastně. Ale jestli si máma myslí, že se Sabine nechá jen tak bez protestů vystrnadit, tak se šeredně mýlí.

Chvíli ještě seděly v autě. Déšť občas trochu polevil a ony před sebou spatřily nevzhlednou budovu terminálu, ale pak se zase spustila průtrž a všechno se slilo jako rozpitý akvarel.

„Takže až se vrátím, bude už Geoff pryč?“ vyštěkla Sabine se vzdorně zaťatými zuby, takže to znělo spíš jako útok než otázka.

Kate se po ní podívala.

„Nejspíš jo,“ hlesla neochotně. „Ale můžeš se s ním kdykoli vídat, když budeš chtít.“

„Myslíš, jako jsem se mohla vídat s Jimem?“

„To jsi byla ještě hodně malá, kočičko. A bylo to složité, protože si Jim založil novou rodinu.“

„Ne, bylo to složité, protože se u nás střídají otčímové jako na orloji!“

Kate k ní natáhla ruku. Proč jí nikdo nikdy neřekl, že porod je na celém mateřství ještě to nejjednodušší?

„Už bych měla jít,“ zamumlala Sabine a otevřela dveře. „Nemůžu přece zmeškat trajekt.“

„Já tě vyprovodím,“ navrhla Kate a v očích ji zaštípaly slzy.

„Nenamáhej se,“ ucedila Sabine, práskla dveřmi a Kate zůstala v autě sama.

* * *

Moře bylo rozbouřené a loď se houpala tak, že se děti mohly s jekotem klouzat na ukradených jídelních tácech po kobercích v chodbě. Jejich rodiče se zatím přešupovali ze strany na stranu na igelitem přikrytých lavičkách, popíjeli pivo z plechovek a občas vybuchli v hlučný smích. Další se kymáceli ve frontách na předražené brambůrky v bufetu a nevšímali si salátů vadnoucích pod potravinovou fólií. Jiní hráli na cinkajících, houkajících automatech lemujících schodiště. Vzhledem k tomu, kolik tu bylo rodin s dětmi a jak urputně se většina dospělých bránila kocovině, byla nedělní cesta trajektem oblíbená mezi víkendovými výletníky.

Sabine seděla u okýnka a discman ji odděloval od všech těch otravných osob. Připadalo jí, že jsou odlité ze stejné formy jako lidé, které potkávala na dálničních odpočívadlech nebo v supermarketech. Lidé, kterým je úplně jedno, co mají na sobě, že je jejich účes už rok z módy, anebo jestli se ztrapňují tím, jak sedí či mluví. Přesně takovéhle to bude v Irsku, pomyslela si pochmurně a naslouchala při tom dunivým basům. Sto let za opicemi. Nekulturní, absolutně nemožné.

Asi tak pomilionté proklela matku, že ji poslala do vyhnanství, odtrhla ji od jejích přátel, domova i normálního života. Celé to bude jako zlý sen. Sabine neměla se všemi těmihle lidmi vůbec nic společného, její prarodiče pro ni byli prakticky cizí, Deana Baxtera musela nechat ve spárech Amandy Gallagherové, a to už měla pocit, že se mezi nimi něco vyvinulo, ale co bylo nejhorší, nebude tam mít mobil ani počítač, aby mohla někomu napsat nebo zavolat. (Sama musela připustit, že její počítač je příliš velký, než aby si ho mohla vzít s sebou, a matka jí oznámila, že jestli si myslí, že jí bude platit mezinárodní hovory, když už takhle provolá na mobilu spoustu peněz, tak se šeredně mýlí. Proč šeredně? To by se nemohla mýlit pěkně? Kdyby něco takového řekla matce ona, začala by máma hořekovat, že ji měla dát na soukromou školu.)

Takže nejenže bude Sabine ve vyhnanství, ale ještě tam nebude mít ani počítač, ani mobil. Sabine zasmušile hleděla na zčeřené Irské moře. Uvědomila si, že se jí vlastně malinko ulevilo, že nebude muset být svědkem neskutečného napětí mezi matkou a Geoffem, kteří se budou nejspíš bolestně a pomalu snažit rozmotat předivo jejich společného života.

Věděla, že k tomu dojde, dávno předtím, než si to uvědomil Geoff. Věděla to od chvíle, kdy jednou odpoledne vyšla ze svého pokoje a přistihla matku, jak si s někým šeptá do telefonu. „Já vím. Taky tě chci vidět. Ale víš, že s ním teď není k vydržení. A já to nechci ještě zhoršovat.“

Chvíli stála na schodech jako přimrazená, a pak hlasitě zakašlala. Matka s provinilým výrazem prudce položila telefon, a když Sabine sešla do obýváku, pronesla s přehnanou veselostí: „Jé, to jsi ty, kočičko! Vůbec jsem tě neslyšela. Zrovna si říkám, co bychom si asi tak mohly udělat k večeři.“

Večeři matka nikdy nedělala. Jako kuchařka byla úplně nemožná. O vaření se staral Geoff.

A pak poznala jeho. Justina Stewartsona. Pracoval jako fotograf pro jeden levicový celostátní deník a byl tak ukrutně namyšlený a důležitý, že raději jezdil metrem, než aby sedl do matčina otřískaného autíčka. Myslel si, bůhvíjak není úžasný, jen proto, že nosil koženou bundu, která byla možná v módě tak před pěti lety, k ní khaki kalhoty a semišové kotníkové boty. Když se bavil se Sabine, až moc se snažil na ni zapůsobit, trousil poznámky o undergroundových kapelách, které by podle něj mohla znát, a okatě dával najevo cynismus vůči hudebnímu průmyslu a zároveň ohromnou zasvěcenost. Sabine mu věnovala pohled, o němž doufala, že je dostatečně opovržlivý. Bylo jí jasné, proč se tak snaží se s ní spřátelit, ale ona si umínila, že to na ni nezabere. A kdokoli nad pětatřicet let jednoduše nemohl být cool, ani kdyby toho věděl o hudbě bůhvíkolik.

Chudák Geoff. Staromódní, spolehlivý Geoff. Večer co večer seděl doma a se svraštělým čelem se soužil kvůli pacientům, u kterých se mu nepodařilo dosáhnout nařízené hospitalizace, a obvolával psychiatrické kliniky v centru Londýna, jen aby nějaký další pomatenec neskončil na ulici. A neměl o ničem tušení. A její matka jen tak roztržitě proplouvala bytem a předstírala, že ji Geoff pořád ještě zajímá, až pak jednoho dne Sabine sešla dolů a bylo jí okamžitě jasné, že už Geoff o všem ví, protože jí věnoval takový ten dlouhý pátravý pohled, v němž jako by se zračila slova: „Tys o tom věděla? I ty, Brute?“ Vzhledem k jeho psychiatrickému výcviku nebylo snadné Geoffa obalamutit. A tak mu Sabine raději pohled opětovala a pokusila se v něm vyjádřit, že s ním cítí a že v žádném případě neschvaluje, jak nemožně a trapně se její matka chová.

Ani před jedním z nich nedala najevo, kolik se kvůli tomu naplakala. Geoff dokázal být otravný a až příliš seriózní a Sabine mu nikdy nedovolila myslet si, že by jí mohl nahrazovat otce. Ale byl laskavý a uměl vařit a udržoval matku v příčetném stavu a žil s nimi už od doby, kdy byla Sabine ještě hodně malá. Vlastně déle než všichni ostatní. A při pomyšlení na to, jak to spolu máma a Justin Stewartson dělají, se Sabine chtělo zvracet.

Krátce po půl páté se ozvalo hlášení, že v Rosslare budou už za několik minut. Sabine se zvedla a vydala se k východu pro pěší pasažéry. Snažila se při tom nevšímat si, jak se jí stahuje žaludek nervozitou. Až dosud cestovala někam sama jenom jednou, byla to ta katastrofální prázdninová návštěva ve Španělsku u Jima, mámina bývalého. Chtěl ji tenkrát ujistit, že ji pořád považuje za člena rodiny. Matka ji chtěla ujistit, že má pořád aspoň jakéhos takéhos otce. Letuška od British Airways se ji snažila ujistit, že už je určitě „velká holka“, když cestuje takhle sama. Ale od první chvíle, kdy ji Jim vyzvedl na letišti v doprovodu své nové přítelkyně, která byla v pokročilém stadiu těhotenství a tvářila se ostražitě, bylo Sabine jasné, že to bude katastrofa. Potom už ho viděla jenom jednou, když se ji pokusil „Zapojit“ poté, co se dítě narodilo. V pohledu jeho přítelkyně se zračilo jasné přání, aby se Sabine nezapojovala pokud možno vůbec. Sabine jí to vlastně nezazlívala. Vždyť to mimino ani nebylo její pokrevní příbuzný. Ona sama by taky nechtěla, aby se jí do života pletlo nějaké dítě z předchozího vztahu a bloumalo kolem jako ztracená duše.

Dveře se otevřely a Sabine musela v sevření vesele švitořícího davu chtě nechtě vyrazit chodbou. Napadlo ji, že by si zase mohla nasadit sluchátka, ale v duchu měla strach, aby nepropásla nějaké životně důležité oznámení. Ani za nic by nechtěla volat matce, že něco zvorala.

Rozhlížela se kolem sebe a přemýšlela, jak asi babička vypadá. Její poslední fotografie už byla přes deset let stará – pocházela z doby, kdy u nich byla v Irsku naposled. Měla na tu návštěvu jen matné vzpomínky, ale z fotky se na ni rezervovaně usmívala hezká tmavovlasá žena s vysokými lícními kostmi a jednou rukou při tom hladila šedivého poníka.

Co když ji nepoznám? pomyslela si Sabine úzkostně. Neurazí se? Babiččina přání k Vánocům a narozeninám byla vždycky stručná a formální a ani v nejmenším nenaznačovala, že by snad jejich pisatelka měla smysl pro humor. Z toho mála, co jí matka řekla, měla Sabine pocit, že s babičkou je hodně snadné šlápnout vedle.

A pak si ho všimla. Opíral se o přepážku, která možná byla a možná nebyla informační, a držel ceduli s nápisem „Sabine“. Byl středně vysoký a šlachovitý a husté tmavé vlasy měl ostříhané hodně nakrátko. Odhadovala, že je podobně starý jako její matka. Pomalu k němu vykročila a vtom si všimla, že má jenom jednu ruku. Na druhé měl plastovou protézu s naznačenými prsty v křečovité poloze, jakou obvykle mívají figuríny ve výkladech.

Sabine si bezděčně prohrábla vlasy, aby se ujistila, že jí po cestě příliš nezplihly, a pak k němu přistoupila a pronesla tak nonšalantně, jak jen svedla: „Teda ty ses dost změnila, babi.“

Zkoumavě se na ni zadíval, jako by se chtěl ujistit, jestli je opravdu ta pravá. Potom se usmál a napřáhl k ní zdravou ruku. Nejdřív musel ovšem odložit ceduli na přepážku. „Ahoj Sabine. Já jsem Thom. Jsi starší, než jsem čekal. Tvoje babička říkala…“ zavrtěl hlavou. „No, nemohla pro tebe přijet, má tam veterináře, kvůli Vévodovi. Takže tě odvezu já.“

„Vévodovi?“ opáčila Sabine.

Muž mluvil se zpěvavým irským přízvukem, o němž si až dosud myslela, že pochází jen z televizních seriálů. Babička irský přízvuk neměla vůbec. Snažila se nedívat na jeho umělou ruku. Měla voskový povrch a připomínala jí něco mrtvého.

„To je její starý kůň. Má ho hrozně ráda. Udělal si něco s nohou. A ona by ho nikomu nesvěřila. Ale říkala, že tě pak doma přivítá.“ Takže její babička, kterou už dobře deset let neviděla, jí ani nepřijde naproti, a místo toho se radši stará o nějakého starého prašivého koně. Sabine nečekaně zaštípaly v očích slzy. No, aspoň jí bylo hned jasné, jak se tu na ni budou dívat.

„Hrozně moc s tím koněm nadělá,“ pronesl Thom opatrně a vzal si od ní cestovní tašku. „Být tebou, nic víc bych v tom neviděl. Vím, jak se na tebe těší.“

„Dává to teda najevo dost zvláštně,“ zamumlala Sabine. Pak ale rychle zvedla oči k Thomovi, aby si náhodou nemyslel, že trucuje. Když vyšli ven, trochu se rozveselila. Ani ne tak kvůli Thomovu autu, obřímu otřískanému landroveru (i když byl samozřejmě lepší než mámino auto), ale při pohledu na další dva pasažéry: velikánské, čokoládově hnědé labradory, jejichž hedvábně hladká srst připomínala tuleně, kteří se nadšeně tlačili jeden přes druhého, aby je přivítali.

„To je Bella. A Bertie. Matka se synem. Ale no tak, nech toho, ty moulo!“

„Bertie?“ zopakovala Sabine a neubránila se znechucené grimase. Při tom ale začala drbat obě oddané hlavičky za ušima a snažila se uhýbat jejich vlhkým čumákům.

„Všichni jsou od B. Z jedné rodové linie. Jako u honičů. Ale ti jsou zas od H.“

Sabine bylo trapné se ptát, co tím myslí. Vyšplhala se po stupátku na sedadlo spolujezdce a zapnula si pás. S mírnou obavou ji napadlo, jak bude vlastně Thom řídit, když nemá jednu ruku.

Záhy se ukázalo, že to bude poměrně divoká jízda. Ale jak se řítili po šedých ulicích Rosslare a zahnuli na hlavní silnici směrem ke Kennedy Parku, napadlo Sabine, že to možná nebude jen kvůli tomu, že má Thom potíž udržet řadicí páku. Jeho umělá ruka ji přikrývala jako špatně padnoucí ochranná přilba, a jak auto poskakovalo po hrbolatých cestách, ruka a páka o sebe tiše rachtaly.

Cesta domů nevypadá zrovna slibně, pomyslela si Sabine. V sychravých úzkých uličkách přístavního městečka nezahlédla ani jediný obchod, kam by snad měla chuť zajít. Samé vyztužené prádlo pro staré dámy nebo autodíly. Za městem se už táhly jen nekonečné živé ploty a tu a tam byly roztroušené moderní bungalovy osázené satelitními talíři, jako by jim rašily ze zdí nějaké podivné houby. Vlastně to ani nevypadalo jako opravdový venkov. Minuli park pojmenovaný podle dávno mrtvého prezidenta, ale Sabine neměla natolik zoufalou potřebu procházet se v zeleni, aby se jí chtělo do něj zajít.

„Dá se vůbec ve Wexfordu něco podniknout?“ zeptala se Thoma, ten se k ní na okamžik otočil a zasmál se. Ústa se mu stočila v úsměvu neochotně, jako by to nedělala příliš často.

„Slečna z velkoměsta už se koukám nudí, co?“ prohodil, ale znělo to přátelsky, takže se Sabine ani neurazila. „Neboj. Až odsud budeš odjíždět, budeš si říkat, co bys asi tak dělala ve městě.“

Tak o tom Sabine poněkud pochybovala.

Aby zahnala nervozitu, začala se Sabine raději v duchu zabývat Thomovou rukou, která lehce spočívala na ruční brzdě vedle ní. Ještě nikdy nepotkala nikoho s umělou rukou. Má ji přidělanou natrvalo, třeba nějak přilepenou? Anebo si ji na noc sundává? dává si ji do sklenice s vodou, jako to dělá jejich sousedka Margaret s falešnými zuby? A co teprve praktické věci – jak si třeba obléká kalhoty? Sabine si kdysi zlomila ruku a zjistila, že jednou rukou se poklopec prostě zapnout nedá. Pokradmu mu mrkla do klína, jestli má kalhoty na suchý zip nebo něco takového, a pak se zase honem odvrátila. Mohl by si myslet, že má nějaké nemravné úmysly, ale Sabine rozhodně nic takového neměla v plánu.

Po zbytek cesty už Thom promluvil jenom jednou, aby se zeptal, jak se má její matka.

Sabine se po něm překvapeně podívala.

„Odkud ji znáte? To tady asi žijete odjakživa, ne?“

„Ne tak úplně. Ale zamlada jsem tu býval. A pak jsem odjel za prací do Anglie, pár let po ní.“

„Nikdy se o vás nezmínila.“ Hned jak to dořekla, uvědomila si, jak zní nezdvořile. Ale Thoma se to zjevně nedotklo. Sabine si všimla, že každou větu vyslovuje s jakýmsi maličkým zpožděním, jako by si všechna slova v duchu vyměřoval, než je vypustí z pusy.

„Nevím, jestli si na mě vůbec pamatuje. Pracoval jsem ve stájích a ona na koně nikdy moc nebyla.“

Sabine se na něj upřeně zadívala a zoufale by se byla ráda vyptávala dál. Bylo takové zvláštní představit si, že matka kdysi žila tady a že se možná přátelila s tímhle jednorukým chlapíkem od koní. Nedokázala matku vidět jinde než v městském prostředí: v jejich domě v Hackney, s nebroušenými podlahami, spoustou pokojových květin a zarámovanými plakáty z výstav, jak se slušelo na liberální příslušnici nižší střední třídy. Anebo v jedné z etnických kaváren na Kingsland Road, jak zaujatě rozpráví se svými věčně rozhněvanými kamarádkami s dlouhými náušnicemi v uších a snaží se co možná oddalovat tu hroznou chvíli, kdy se bude muset vydat domů a dopsat článek. Anebo jak se vrací z kina a rozplývá se nad nějakým alternativním filmem, zatímco vždycky realistický Geoff si stěžuje, jak moc se snímek lišil od tradičního pojetí německé školy. Nebo tak něco.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Schovej mě v dešti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.