Copyright © Stephen King, 2004

Original English title: SONG OF SUSANNAH (DARK TOWER VI)

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd

Translation © Linda Bartošková, 2005

Cover image: Rhett Podersoo

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský - BETA s.r.o., 2020

Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-80-7593-257-0 (ePub)

ISBN 978-80-7593-258-7 (mobi)

Obsah

1. strofa Paprskotřesení

2. strofa Jak dlouho kouzlo vydrží

3. strofa Trudy a Mia

4. strofa Dogan pro Susannah

5. strofa Želva

6. strofa Hradní vyhlídka

7. strofa Léčka

8. strofa Panna nebo orel

9. strofa Eddie se kouše do jazyka

10. strofa Susannah-Mio, má rozštěpená dívko

11. strofa Spisovatel

12. strofa Jake a Callahan

13. strofa „Buď zdráva, Mio, buď zdráva, matko“

Stránky ze spisovatelova deníku Koda

Pro Tabby, která poznala, kdy je hotovo

„Tak jdi. Jsou jiné světy než tento.“

John „Jake“ Chambers

„Jsem věčně smutná dívka,

život mám plný trablů,

světem se musím stále toulat

a nemám přítele, který mi ukáže cestu…“

Tradicionál

„Spravedlivé je všechno, co chce Bůh.“

Leif Enger

Mír jako řeka

19

1. strofa
Paprskotřesení

JEDNA

„Jak dlouho to kouzlo vydrží?“

Nejdřív na tu otázku Rolandovi nikdo neodpověděl, takže ji položil znovu a tentokrát se podíval na druhou stranu obývacího pokoje fary, kde s Henchickem z Manni seděl Cantab, jenž měl za manželku jednu z mnoha Henchickových vnuček. Ti dva se drželi za ruce, jak už měli Manni ve zvyku. Starší muž toho dne přišel o vnučku, ale pokud pro ni truchlil, nedal to na své kamenné, nehybné tváři nijak znát.

Vedle Rolanda mlčky seděl Eddie Dean, který nikoho za ruku nedržel a byl strašlivě bledý. K němu se poturecku posadil na podlahu Jake Chambers. Přitáhl si na klín Ocha, což Roland ještě nikdy v životě neviděl a nevěřil by, že by brumlák něco takového strpěl. Eddie i Jake byli potřísněni krví. Ta na Jakeově košili patřila Bennymu Slightmanovi. Krev na Eddieho košili patřila Margaret Eisenhartové, dříve Margaret z Červené stezky, ztracené vnučce starého patriarchy. Eddie a Jake vypadali stejně unaveně, jak se Roland cítil, ale bylo jisto, že dnes večer nebudou moci odpočívat. Z dálky, z městečka, k nim doléhal rachot rachejtlí, zpěv a jásot.

Tady nikdo nejásal. Benny a Margaret byli po smrti a Susannah zmizela.

„Henchicku, pověz mi, to žádám: jak dlouho to kouzlo vydrží?“

Starý muž si nepřítomně prohrábl plnovous. „Pistolníku – Rolande –, to nevím. Kouzlo dveří v té jeskyni je mimo můj vliv. Což musíš vědět.“

„Pověz mi svůj názor. Založený na tom, co víš.“

Eddie zvedl ruce. Byly špinavé, za nehty měly krev a třásly se. „Pověz, Henchicku,“ řekl hlasem tak pokorným a ztraceným, jaký Roland ještě nikdy neslyšel. „Pověz, to žádám.“

Dovnitř vešla Rosalita, hospodyně père Callahana, a nesla podnos. Na něm hrnky a konvici s kouřící kávou. Aspoň ona si dokázala najít čas a převlékla se ze zakrvavených, uprášených džínů a košile do domácích šatů, ale i její oči byly stále vyděšené. Hleděly jí z tváře jako malá zvířátka z doupat. Nalila kávu a beze slova rozdala hrnky. Ani ona však nesmyla všechnu krev, jak si Roland všiml, když si bral svou kávu. Na pravé ruce jí zůstala šmouha. Patřila ta krev Margaret nebo Bennymu? To nevěděl. Ani se o to nestaral. Vlci byli poraženi. Možná se do Calla Bryn Sturgisu vrátí, možná ne. To záleželo na ka. Jejich ka byla Susannah Deanová, která ihned po boji zmizela a vzala s sebou i Černou třináctku.

Henchick se zeptal: „Tážeš se na kaven?“

„Tak, otče,“ přisvědčil Roland. „Zajímá mě vytrvalost kouzla.“

Otec Callahan si vzal svůj hrnek jen s pokývnutím hlavy a nepřítomným úsměvem, ale bez poděkování. Od chvíle, kdy se vrátili z jeskyně, mluvil jen málo. Na klíně mu ležela kniha s názvem Prokletí Salemu od nějakého autora, o kterém nikdy neslyšel. Údajně to měl být vymyšlený příběh, jenže se v něm objevoval i on, Donald Callahan. Dřív žil v městečku, v němž se příběh odehrával, účastnil se událostí, o nichž kniha vyprávěla. Hledal na obálce a záložce knihy fotografii autora se zvrácenou jistotou, že uvidí v nějaké podobě svou vlastní tvář (nejspíš takovou, jak vypadala v roce 1975, kdy se popisované události odehrály), ale žádný obrázek tam nebyl, jen nic neříkající poznámka o autorovi. Žil ve státě Maine. Byl ženatý. Napsal už jednu knihu, a se slušným ohlasem, pokud věříte citátům na obálce.

„Čím větší kouzlo, tím déle trvá,“ řekl Cantab a pak se tázavě podíval na Henchicka.

„Tak,“ souhlasil Henchick. „Kouzlo a mam, obé jedno jsou, a vyvěrají z minulosti.“ Odmlčel se. „Z minulosti, chápete.“

„Ty dveře se otevřely na mnoha místech a v mnoha dobách ve světě, z něhož přišli moji přátelé,“ řekl Roland. „Rád bych je otevřel znovu, ale tak, aby nás zavedly do těch dvou míst, kde jsme byli naposled. Dá se to provést?“

Čekali, zatímco Henchick a Cantab rozvažovali. Manni byli velcí cestovatelé. Pokud měl někdo potřebné znalosti, pokud někdo mohl udělat to, co Roland chtěl – co chtěli všichni –, pak to byli tito lidé.

Cantab se nesměle naklonil ke staříkovi, dinhovi Calla Červené stezky. Cosi mu pošeptal. Henchick poslouchal, tvář nehybnou, pak uzlovatou starou rukou pootočil Cantabovu hlavu a také mu cosi pošeptal.

Eddie poposedl a Roland vycítil, jak mladíkovi povolují nervy, snad i začne křičet. Položil Eddiemu chlácholivě ruku na rameno a ten se uvolnil. Aspoň prozatím.

Šeptaná porada pokračovala snad pět minut a ostatní čekali. Zvuky veselí, které k nim z dálky doléhaly, Roland snášel jen těžko a Bůh ví, jaké pocity budily v Eddiem.

Nakonec Henchick pohladil Cantaba po tváři a otočil se k Rolandovi.

„Myslíme, že to lze provést,“ prohlásil.

„Díky Bohu,“ zamumlal Eddie. Pak hlasitěji dodal: „Díky Bohu! Tak vyrazíme nahoru. Počkáme na vás na Východní cestě –“

Jenže oba vousatí muži vrtěli hlavou, Henchick s jakýmsi přísným smutkem, Cantab skoro s hrůzou.

„Nahoru do jeskyně Hlasů za tmy nepůjdeme,“ řekl Henchick.

„Ale my musíme!“ vybuchl Eddie. „Vy to nechápete! Nejde jenom o to, jak dlouho to kouzlo vydrží nebo nevydrží, jde taky o čas na druhý straně! Utíká tam rychleji, a jakmile je pryč, je pryč! Kristepane, Susannah už možná v tuhle chvíli rodí, a jestli je to děcko nějakej kanibal…“

„Poslouchej mě, mladý muži,“ přerušil ho Henchick, „a slyš mě velmi dobře, to žádám. Den už téměř uplynul.“

To byla pravda. Roland ještě nikdy nezažil, aby mu den proběhl mezi prsty tak rychle. Bitva s Vlky se odehrála brzy ráno, chvíli po úsvitu, pak se na silnici oslavovalo vítězství a truchlilo nad padlými (kterých bylo nevídaně málo, jak se nakonec ukázalo). Pak zjistili, že Susannah zmizela, pustili se nahoru k jeskyni a tam zjistili, co mohli. Než se potom vrátili zpátky na bitevní pole na Východní cestě, minulo poledne. Většina lidí z městečka už odešla, vítězně si odvedli své zachráněné děti domů. Henchick docela ochotně přivolil k této poradě, ale než dojeli zpět na faru, doputovalo slunce na opačnou stranu nebe.

Tak přece jen si v noci odpočineme, pomyslel si Roland, ale nevěděl, jestli je rád, nebo zklamaný. Spánek by mu však přišel vhod, tím si byl jist.

„Poslouchám a slyším,“ odpověděl Eddie, ale Roland nespouštěl ruku z jeho ramene a cítil, jak se mladík třese.

„I kdybychom byli ochotni jít, nepřesvědčili bychom dost jiných, abych šli s námi,“ vysvětlil Henchick.

„Jsi přece jejich dinh –“

„Tak, nazýváte mě tak, a zřejmě jím jsem, i když takové slovo není naše, jak víš. Většinou mě následují a uvědomují si dluh, který vznikl vůči vašemu ka-tet z dnešního díla, a děkovali by, jak jen by uměli. Ale nevystoupali by po této stezce a nevstoupili na toto strašidelné místo po setmění.“ Henchick pomalu a velmi přesvědčeně vrtěl hlavou. „Ne – to neudělají.

Poslouchej, mladý muži. Cantab a já se stačíme vrátit do Kra-ten Červené stezky, než se docela setmí. Tam svoláme náš lid do Tempa, který je pro nás tím, čím je Obecní síň pro zapomnětlivé.“ Pohlédl na Callahana. „Říkám odpusť, père, pokud tě takový výraz uráží.“

Callahan nepřítomně přikývl, ale ani nezvedl hlavu od knihy, kterou neustále obracel v rukou. Byla v ochranném plastovém obalu, jak první vydání často bývají. Na záložce byla tužkou lehce načrtnuta cena, 950 $. Druhý román od jakéhosi mladíka. Uvažoval, proč je kniha tak drahá. Kdyby narazili na majitele knihy, muže jménem Calvin Věž, rozhodně by se ho zeptal. A byla by to pouze první z celé hromady otázek.

„Vysvětlíme, co vlastně chceš, a požádáme o dobrovolníky. Jsem přesvědčen, že z šedesáti osmi mužů v Kra-tenu Červené stezky by až na čtyři nebo pět výjimek byli ochotni pomoct – spojit své síly – všichni. Tím se vytvoří mocné khef. Tak to nazýváte? Khef? Sdílení?“

„Ano,“ odpověděl Roland. „Sdílení vody, to říkáme.“

„Tolik mužů se nikam do přední části jeskyně nevejde,“ namítl Jake. „To by jich musela půlka sedět ostatním za krkem.“

„To není třeba,“ řekl Henchick. „Ty nejmocnější rozestavíme uvnitř – říkáme jim vysílači. Ostatní se můžou seřadit na stezce, ruku v ruce, závaží vedle závaží. Budou tam, než slunce zítra ráno vystoupí nad střechy. To vám zaručuju.“

„Stejně budeme muset dnes večer shromáždit naše magnety a závaží,“ řekl Cantab. Omluvně a trochu ustrašeně se díval na Eddieho. Mladíka sužovala hrozná bolest, to bylo jasné. A byl to pistolník. Pistolník by mohl zaútočit, a když to udělá někdo takový, rána nejde nikdy naslepo.

„Mohlo by být moc pozdě,“ řekl Eddie potichu. Hleděl na Rolanda svýma oříškově hnědýma očima. Byly teď celé zarudlé a zapadlé vyčerpáním. „Zítra by mohlo být moc pozdě, i kdyby kouzlo přece jen vydrželo.“

Roland otevřel ústa, ale Eddie zdvihl prst.

„Nevykládej nic o ka, Rolande. Jestli ještě jednou řekneš ka, přísahám, že se mi hlava rozletí na kusy.“

Roland ústa zavřel.

Eddie se znovu otočil ke dvěma vousatým mužům oblečeným do tmavých plášťů, podobných kvakerským. „A vy nevíte určitě, jestli kouzlo vydrží, že? Co by se dalo otevřít dnes večer, může pro nás být zítra zavřený navěky. A neotevřou je ani všechny magnety a závaží, co jich Manni mají.“

„Tak,“ souhlasil Henchick. „Ale tvoje žena s sebou vzala kouzelnou kouli, a ať je tvoje smýšlení jakékoli, Středosvětu a Pohraničí se ulevilo, když je ta věc pryč.“

„Prodal bych duši, jen abych ji tu zase měl, a ve svých rukách,“ pronesl Eddie zřetelně.

Všichni se při těch slovech polekali, dokonce i Jake, a Roland pocítil silné nutkání poručit Eddiemu, že to musí vzít zpět, že ta slova musí polknout. Proti jejich výpravě k Věži pracovaly mocné síly, temné, a Černá třináctka byla jejich nejzjevnější sigul. To, co se dá použít, se dá rovněž zneužít, a Oblouky duhy měly svůj vlastní zlovolný půvab, Třináctka největší ze všech. Možná v sobě sdružovala všechny ostatní. I kdyby ji měli v držení, Roland by musel vynaložit veškeré úsilí, aby nepadla Eddiemu Deanovi do rukou. V tom šíleném žalu, který právě prožíval, by ho koule v několika minutách buď zničila nebo z něj učinila otroka.

„Kámen by se napil, kdyby měl ústa,“ prohlásila Rosa suše a všechny tím vylekala. „Eddie, když necháme kouzla stranou, pomysli na tu stezku, která vede tam nahoru. Pak si představ šedesátku mužů, z nichž jsou někteří skoro stejně staří jako Henchick a pár je jich slepých jako krtek, jak se tam snaží potmě vylézt.“

„A k tomu ten balvan,“ přidal se Jake. „Pamatuješ na ten balvan, kolem kterého se musíš protáhnout, a nohy ti při tom trčí do vzduchu?“

Eddie nevolky přikývl. Roland viděl, jak se snaží smířit se s tím, co nemůže změnit. Jak se snaží zachovat si zdravý rozum.

„Susannah Deanová je také pistolník,“ řekl Roland. „Snad se o sebe nějakou dobu postará.“

„Nemyslím si, že Susannah může ještě o něčem rozhodovat,“ odpověděl Eddie, „a ty si to taky nemyslíš. Jde přece o Miino děcko, takže rozhodovat bude Mia, dokud to děcko – chlapíček – nepřijde.“

Rolanda se v tu chvíli zmocnilo tušení, a jako už mnohokrát za ta léta, která prožil, se ukázalo, že bylo pravdivé. „Ta možná rozhodovala, když odcházely, ale třeba nevydrží.“

Konečně promluvil Callahan, který zvedl hlavu od knihy, která ho tak ohromila. „Proč ne?“

„Protože to není její svět,“ odpověděl Roland. „Je to svět Susannah. Jestli nedokážou najít způsob, jak spolupracovat, možná společně zemřou.“

DVĚ

Henchick a Cantab se vrátili zase k Manni Červené stezky, kde shromážděným starším (a pouze mužům) nejdříve vyprávěli o dnešním díle a potom jim pověděli, co je očekáváno na oplátku. Roland šel s Rosou do její chalupy. Stála v kopci nad kdysi úhledným prevétem, který se proměnil v žalostné trosky. Uvnitř prevétu, jako zbytečná hlídka, stály pozůstatky Andyho, robota vzoru Posel (Mnoho dalších funkcí). Rosalita pomalu svlékla Rolanda. Když byl nahý, jak ho matka přivedla na svět, uložila se vedle něj na lůžko a masírovala ho zvláštními oleji: kočičím olejem na bolest a smetanovější, lehce vonnou směsí na nejcitlivější části těla. Milovali se. Vrcholu dosáhli společně (je to druh fyzické náhody, kterou pošetilci považují za osud) a pak poslouchali praskot rachejtlí odpalovaných na hlavní ulici Cally a bujaré hulákání folken, kteří podle toho halasu už měli víc než notně upito.

„Spi,“ řekla. „Zítra tě už neuvidím. Ani já, ani Eisenhart nebo Overholser, nikdo z Cally.“

„Takže umíš předpovídat budoucnost?“ zeptal se Roland. Vypadal odpočatě, dokonce pobaveně, ale i když se bořil hluboko do její horkosti, neustále ho hryzalo pomyšlení na Susannah: členka jeho ka-tet, a je ztracena. I kdyby se nestalo nic jiného, tato skutečnost by stačila zahnat opravdový klid nebo odpočinek.

„Ne,“ řekla, „ale čas od času leccos vycítím, jako každá jiná žena, zvlášť když se její muž chystá jít dál.“

„To pro tebe jsem? Tvůj muž?“

Pohled měla stydlivý, ale pevný. „Po tu chvíli, co jsi tu byl, tak ano, ráda si to myslím. Pravíš, že se mýlím, Rolande?“

Okamžitě zavrtěl hlavou. Bylo dobré být znovu mužem nějaké ženy, i když jen nakrátko.

Viděla, že to myslí vážně, a uvolnila se. Pohladila ho po hubené tváři. „Bylo to dobré setkání, Rolande, viď? Dobré setkání v Calle.“

„Tak, paní.“

Sáhla mu po zmrzačené pravé ruce, potom na pravý bok. „A co tvoje bolesti?“

Jí nebude lhát. „Hrozné.“

Přikývla, pak ho vzala za levou ruku, kterou se mu podařilo udržet mimo dosah humroidů. „A tahle?“

„Dobrá,“ řekl, ale v hloubi ucítil bolest. Číhala. Čekala, až přijde čas se vynořit. Rosalita ji nazývala suchou křivicí.

„Rolande!“ řekla.

„Tak?“

Její oči se na něho klidně dívaly. Stále ho držela za levou ruku, hladila ji, hmatala její tajemství. „Skoncuj tu svou záležitost, jak rychle jen můžeš.“

„To je tvoje rada?“

„Tak, srdíčko. Než ta tvoje záležitost skoncuje s tebou.“

TŘI

Eddie seděl na zadní verandě fary, když přišla půlnoc a den, který místní budou navěky nazývat Dnem bitvy na Východní cestě, se stal minulostí (a v budoucnu se stane mýtem… ovšem za předpokladu, že svět vydrží pohromadě dostatečně dlouho). Hluk oslav v městečku byl stále silnější a horečnější, až si Eddie začal dělat vážné starosti, aby celá hlavní ulice nelehla popelem. Ale vadilo by mu to? Ani za mák, říkám díky, jak račte. Zatímco Roland, Susannah, Jake, Eddie a tři ženy – Oriziny sestry, jak si říkaly – čelily Vlkům, zbytek callských se ustrašeně krčil v městečku nebo v rýžových polích u řeky. Ale za takových deset let – možná už za pět! – si budou vyprávět, jak si tehdy na podzim sáhli až na dno sil, když stáli bok po boku s pistolníky.

Byl nespravedlivý a v hloubi duše to věděl, ale ještě nikdy v životě se necítil tak bezmocný a proto ohrožený. Napomínal se, že nesmí myslet na Susannah, trápit se úvahami, jestli už porodila své démonické dítě nebo ne, ale stejně se přistihl v myšlenkách na ni. Odešla do New Yorku, to bylo jisté. Ale do které doby? Jezdili tam lidé v drožkách pod plynovými lampami, nebo se míhali sem a tam v antigravitačních taxících řízených roboty z North Central Positronics?

Je vůbec naživu?

Byl by se před takovou myšlenkou s hrůzou odtáhl, kdyby mohl, ale mozek dokáže být krutý. Neustále ji viděl někde ve stoce ve čtvrti Alphabet City a s cedulí s nápisem ZDRAVÍ TĚ KÁMOŠI Z MĚSTEČKA OXFORD pověšenou na krku.

Za zády se mu otevřely dveře do farské kuchyně. Ozvalo se tiché našlapování bosých nohou (sluch se mu zbystřil, vycvičil se a zlepšil stejně jako jeho ostatní zabijácká výbava) a k tomu cvakání drápů. Jake a Ochu.

Chlapec se posadil vedle něj na Callahanovu houpací židli. Byl oblečený a měl i dokařskou spojku. Visel v ní ruger, který Jake ukradl otci v den, kdy utekl z domova. Dnes prolil… nu, krev to nebyla. Ještě ne. Olej? Eddie se pousmál. Studeně.

„Nemůžeš spát, Jakeu?“

„Ejku,“ souhlasil Ochu a sesunul se Jakeovi k nohám, čumák položil na prkna mezi tlapami.

„Ne,“ řekl Jake. „Pořád přemýšlím o Susannah.“ Po chvilce dodal: „A o Bennym.“

Eddie věděl, že je to přirozené, ten chlapec viděl na vlastní oči, jak se jeho kamarád rozletěl na kousky, samozřejmě o něm přemýšlel, ale Eddieho stejně bodla trpká žárlivost, jako by si Jake měl šetřit veškeré ohledy jen pro manželku Eddieho Deana.

„Ten Taveryovic kluk,“ pokračoval Jake. „Byla to jeho vina. Zpanikařil. Rozběhl se. Zlomil si kotník. Kdyby ho nebylo, Benny by byl pořád naživu.“ A velmi tiše – dotyčného chlapce by zamrazilo až v srdci, kdyby to slyšel, o tom Eddie nepochyboval – Jake dodal: „Ten kretén… Frank Tavery.“

Eddie natáhl ruku, která nechtěla nikoho utěšovat, a přinutil se pohladit chlapce po hlavě. Měl dlouhé vlasy. Potřebovaly umýt. Sakra, potřebovaly ostříhat. Potřebovaly, aby nějaká matka dohlédla, aby se ten chlapec o svou hřívu postaral. Ale žádná matka tu nebyla, aspoň ne pro Jakea. A hle, stal se malý zázrak: Eddiemu se tím utěšováním ulevilo. Ne moc, ale trochu ano.

„Vykašli se na to,“ zabručel. „Co se stalo, stalo se.“

„Ka,“ řekl Jake hořce.

„Ká, ka,“ opakoval Ochu, aniž zvedl čenich.

„Amen,“ souhlasil Jake a zasmál se. Bylo znepokojivé, jak studeně to zaznělo. Jake vytáhl ruger z podomácku vyrobeného pouzdra a podíval se na něj. „Tenhle projde, protože pochází z druhé strany. Aspoň to říká Roland. Ostatní možná projdou taky, protože nebudeme todesovat. Kdyby neprošly, Henchick je schová v jeskyni a možná se pro ně budeme moct vrátit.“

„Jestli se vynoříme v New Yorku,“ řekl Eddie, „bude tam spousta bouchaček. A my je najdeme.“

„Ne takové, jako jsou Rolandovy. Strašně doufám, že projdou. V žádném světě, který se podobá tomu Rolandovu, žádné pistole nezbyly. To si myslím já.“

Eddie si to myslel také, ale nenamáhal se to říkat nahlas. Z městečka sem doléhal rachot rachejtlí, pak nastalo ticho. Veselí utichalo. Konečně utichalo. Zítra se bude nepochybně konat celodenní slavnost, dnešní oslavy budou pokračovat, ale bude méně opilých a trochu více družnosti. Rolanda a jeho ka-tet pozvou jako čestné hosty, ale jestli všemožní bohové budou dobří a dveře otevřené, oni už budou pryč. Hledat Susannah. Najdou ji. Žádné hledání. Najdou ji.

Jake, jako by mu četl myšlenky (a on to uměl, dokázal nahlížet do cizí mysli), řekl: „Pořád je naživu.“

„Jak to můžeš vědět?“

„Vycítili bychom, kdyby umřela.“

„Jakeu, ty se s ní dokážeš spojit?“

„Ne, ale –“

Než stačil dokončit větu, ze země to hluboce zarachotilo. Veranda se náhle začala zdvíhat a klesat jako člun na rozbouřeném moři. Slyšeli skřípat prkna. V kuchyni rachotily talíře, jako když cvakají zuby. Ochu zvedl hlavu a zakňučel. Jeho drobná liščí tvářička vypadala až komicky polekaně, uši přitiskl k hlavě. Cosi v Callahanově salonu spadlo a roztříštilo se.

Eddieho první myšlenka, nelogická, ale silná, zněla, že prostě tím, že ji prohlásil za živou, Jake Suze zabil.

Otřesy chvíli sílily. Jedno okno se rozbilo, protože jeho rám se zkroutil. Ve tmě cosi křachlo. Eddie si domyslel – správně –, že to byl rozbitý prevét, který se teď zřítil docela. Vyskočil na nohy, ani si to neuvědomoval. Jake už si vedle něj podpíral zápěstí s rugerem. Eddie tasil Rolandovu pistoli a teď tu oba stáli, jako by se chystali střílet.

Z hloubi země to naposledy zarachotilo a pak se veranda začala znovu uklidňovat. V různých sídlech podél Paprsku se lidé probouzeli a omámeně se rozhlíželi. Na ulicích New Yorku v některém kdy se spustilo několik automobilových alarmů. Druhého dne pak noviny ohlásí menší zemětřesení: rozbitá okna, žádné oběti na životech. Pouze drobný otřes důkladného skalního podloží.

Jake se díval na Eddieho vytřeštěnýma očima. Věděl.

Dveře za jejich zády se otevřely a na verandu vyšel Callahan, oblečený do chatrných bílých spodků, které mu padaly ke kolenům. Kromě nich už měl na sobě jenom zlatý křížek kolem krku.

„Bylo to zemětřesení, že?“ zeptal se. „Jednou jsem to zažil v Kalifornii, ale co jsem přišel do Cally, už ne.“

„To bylo sakra víc než nějaký zemětřesení,“ řekl Eddie a kamsi ukázal. Zasklená veranda byla otočená na východ a tamější obzor osvětlovaly zelené neslyšné záblesky hromové artilerie. Dole pod farou se otevřely dveře u Rosalitiny chalupy a pak se zabouchly. Oba i s Rolandem běželi nahoru, Rosa v košili a pistolník v džínách, bosýma nohama šlapali po mokré trávě.

Eddie, Jake a Callahan jim šli naproti. Roland se upřeně díval na pohasínající záblesky na východě, kde na ně čekala krajina Hromové tišiny, dvůr Karmínového krále a na konci Konečného světa samotná Temná věž.

Pokud pořád stojí, pomyslel si Eddie.

„Jake zrovna říkal, že kdyby Susannah umřela, poznali bychom to,“ řekl Eddie. „Že by přišel sigul, jak ty říkáš. Potom se strhlo tohle.“ Ukázal na trávník u fary, kde se vynořil nový hřbet, který v délce deseti stop protrhl hustý drn a odhalil rozpukané hnědé rty země. V městečku sborem štěkali psi, ale folken byli zticha, aspoň zatím. Eddie si pomyslel, že jich spousta celou událost zaspalo. Spánkem opilých vítězů. „Ale se Suze to nemělo nic společného. Že ne?“

„Přímo ne.“

„A nebyl to náš,“ doplnil Jake, „protože jinak by škoda byla mnohem větší. Nemyslíš?“

Roland přikývl.

Rosa se podívala na Jakea s úžasem a hrůzou zároveň. „Co našeho to nebylo, chlapče? O čem to mluvíš? Určitě to nebylo zemětřesení!“

„Ne,“ řekl Roland, „to Paprsky. Jeden z Paprsků, které drží Věž – která drží všechno –, prostě povolil. Zrovna praskl.“

Dokonce i v tom slabém světle ze čtyř benzínových lamp blikajících na verandě Eddie uviděl, že z tváře Rosality Munozové vyprchala barva. Pokřižovala se. „Paprsek? Jeden z Paprsků? Co to pravíš? Řekni, že to není pravda!“

Eddie se přistihl, že myslí na jeden dávný baseballový skandál. Na jednoho malého kluka, který prosí, Řekni, že to není pravda, Joe.

„Nemůžu,“ řekl jí Roland, „protože to pravda je.“

„Kolik těch Paprsků vůbec je?“ zeptal se Callahan.

Roland se podíval na Jakea a lehce pokývl: Odříkej svou lekci, Jakeu z New Yorku – promluv věrně.

„Šest Paprsků spojuje dvanáct portálů,“ řekl Jake. „Dvanáct portálů stojí na dvanácti koncích země. Roland, Eddie a Susannah začali svou výpravu z portálu Medvěda, a mě vyzvedli na cestě do Ludu.“

„Šardik,“ řekl Eddie. Sledoval poslední jiskry blesků na východě. „Tak se ten medvěd jmenoval.“

„Ano, Šardik,“ souhlasil Jake. „Takže jsme na paprsku Medvěda. Všechny Paprsky se protínají v Temné věži. Náš Paprsek se na druhé straně Věže mění…“ Pohledem požádal Rolanda o pomoc. Roland se naopak podíval na Eddieho Deana. Zdálo se, že ani v této chvíli je Roland nepřestal učit způsobům Eldů.

Eddie se buď nedíval, nebo si toho pohledu nevšímal, ale Roland se nedal odbýt. „Eddie?“ pobídl ho.

„Jsme na stezce Medvěda, směrem k Želvě,“ řekl Eddie roztržitě. „Nevím, proč by na tom mělo záležet, protože Věž je tak daleko, kam až dojdeme, ale na druhé straně začíná stezka Želvy, a směřuje k Medvědovi.“ A zarecitoval:

„Vidím Želvu obrovitou,

krunýřem hne zemí celou.

Myšlenky má pomalé,

ale vždycky laskavé.“

V té chvíli se verše chopila Rosalita:

„Pravdu na svém hřbetě nese,

kde povinnost se s láskou snese.

Zem má ráda, moře též,

tebe také, tak už běž.“

„Je to trochu jinak, než jsem se to učil v dětství a než jsem učil své přátele,“ řekl Roland, „ale zní to velmi podobně, to zaručuju.“

„Velká želva se jmenuje Maturin,“ doplnil Jake a pokrčil rameny. „Jestli na tom záleží.“

„Ty nemůžeš nijak poznat, který praskl?“ Callahan pozorně hleděl na Rolanda.

Roland zavrtěl hlavou. „Vím jenom, že Jake má pravdu – nebyl to ten náš. Kdyby ano, na sto mil kolem Calla Bryn Sturgisu by nic nezůstalo na svém místě. Nebo možná na tisíc mil – kdopak ví? I ptáci by padali v plamenech z nebe.“

„Mluvíš o Armagedonu,“ pronesl Callahan potichu a ustaraně.

Roland zavrtěl hlavou, ale nebyl v tom nesouhlas. „To slovo neznám, père, ale mluvím o velkém umírání a velké zkáze, to ano. A někde – třeba podél paprsku spojujícího Rybu s Krysou – se to nyní děje.“

„Víš určitě, že je to pravda?“ zeptala se Rosa potichu.

Roland přikývl. Už jednou to zažil, když Gilead padl a civilizace, jak ji tehdy znal, zanikla. Když byl vržen do bludných toulek s Cuthbertem, Alainem, Jamiem a několika dalšími z jejich ka-tet. Tehdy praskl jeden ze šesti Paprsků, a skoro určitě nebyl první.

„Kolik Paprsků teď ještě drží Věž?“ zeptal se Callahan.

Poprvé se zdálo, že Eddieho zajímá něco jiného než osud jeho ztracené manželky. Díval se na Rolanda téměř pozorně. A proč ne? Toto byla přece zásadní otázka. Všechny věci slouží Paprsku, říkali, a i když skutečná pravda zněla, že všechny věci slouží Věži, Paprsky udržovaly Věž vztyčenou. Kdyby praskly –

„Dva,“ odpověděl Roland. „Musejí být ještě aspoň dva, řekl bych. Ten, který prochází Calla Bryn Sturgisem, a ještě jeden. Ale Bůh ví, jak dlouho vydrží. I kdyby na nich nepracovali Bořitelé, pochybuji, že vydrží moc dlouho. Musíme si pospíšit.“

Eddie ztuhl. „Jestli naznačuješ, že půjdeme dál bez Suze –“

Roland netrpělivě zavrtěl hlavou, jako by Eddiemu říkal, aby nebyl blázen. „Nemůžeme to k Věži zvládnout bez ní. Pokud vím, nemůžeme to zvládnout bez Miina chlapíčka. Je to v rukou ka a v mé zemi bylo jedno úsloví: ‚Ka nemá srdce ani hlavu.‘“

„S tím můžu souhlasit,“ řekl Eddie.

„Možná budeme mít jiný problém,“ ozval se Jake.

Eddie se na něho zamračil. „My žádný jiný problém nepotřebujem.“

„Já vím, ale…. co když to zemětřesení zablokovalo vchod do jeskyně? Nebo…“ Jake zaváhal, potom neochotně vyklopil, čeho se doopravdy bál. „Nebo ji úplně zbořilo?“

Eddie po něm hmátl, popadl ho za košili a sevřel ruku v pěst. „Tohle neříkej. Na to se neopovažuj ani pomyslet.“

Konečně zaslechli hlasy z městečka. Folken se znovu scházeli na náměstí, domyslel si Roland. Také si pomyslel, že dnešní den – vlastně dnešní noc – zůstane v paměti Calla Bryn Sturgisu ještě tisíc let. Tedy pokud zůstane stát Věž.

Eddie pustil Jakeovu košili a pak uhladil místo, kde ji držel, jako by ji chtěl vyžehlit. Pokusil se usmát, ale najednou vypadal slabý a starý.

Roland se otočil ke Callahanovi. „Ukážou se zítra Manni? Znáš ten lid lépe než já.“

Callahan pokrčil rameny. „Henchick drží slovo. Jestli po tom, co se právě stalo, dokáže přidržet i ostatní… Rolande, to nevím.“

„Radil bych mu to,“ řekl Eddie temně. „To bych mu tedy radil.“

Roland z Gileadu se otázal: „Kdo by si zahrál Dej si bacha?“

Eddie se na něho užasle podíval.

„Zůstaneme vzhůru, než začne svítat,“ vysvětlil pistolník. „Zkrátíme si tak čas.“

A tak hráli Dej si bacha a Rosalita vyhrávala jednu partii za druhou a připisovala body na kus břidlice beze stopy úsměvu – neměla žádný výraz, ve kterém by se Jake vyznal. Aspoň zpočátku. Byl v pokušení sáhnout jí do mysli, ale řekl si, že dělat to jen tak, když nemá ty nejvážnější důvody, je špatné. Kdyby nahlížel za Rosin pokerový výraz, připadal by si, jako by jí nakukoval pod spodničku. Nebo ji šmíroval při milování s Rolandem.

Ale jak hra pokračovala a na severovýchodě se konečně začalo jasnit, Jake si pomyslel, že konečně ví, čím se Rosa obírá, protože on na to myslel také. Na určité myšlenkové úrovni všichni přemýšleli o posledních dvou Paprscích, a budou na ně myslet až do konce.

Budou čekat, kdy jeden nebo oba prasknou. Ať už pistolníci budou stopovat Susannah, ať bude Rosa vařit večeři nebo Ben Slightman oplakávat mrtvého syna na ranči Vaughna Eisenharta, všichni teď budou myslet na stejnou věc: zbývají jenom dva a Bořitelé na nich pracují ve dne v noci, prožírají je, zabíjejí je.

Kolik času zbývá, než všechno skončí? A jak to skončí? Uslyší nesmírný rachot, až budou padat ty obrovité břidlicově zbarvené kameny? Roztrhne se nebe jako chatrné plátno a vyhrnou se z něj příšery, které přebývají v todesové temnotě? Budou mít čas vykřiknout? Bude pak nějaký život po životě, nebo pádem Temné věže upadne do zkázy i nebe a peklo?

Podíval se na Rolanda a vyslal myšlenku, jak nejzřetelněji byl schopen: Rolande, pomoz nám.

A jiná myšlenka mu odpověděla a zaplnila mu mysl chladnou útěchou (ach, ale i studená útěcha byla lepší než žádná): Jestli mohu.

„Dávej bacha,“ řekla Rosalita a vyložila karty. Měla hole, velkou postupku a vrchní karta byla Paní smrt.

STAVE: Hopala-hop-hou.

Mládenec měl milou svou.

A i když měl i pistoli,

milá mu utekla do dáli.

ODPOVĚĎ: Hopala-hop-la!

Daleko mu utekla!

Od dítěte chtěla utéct,

však to se musí nejdřív dopéct.

2. strofa
Jak dlouho kouzlo vydrží

JEDNA

Nemuseli si dělat starosti, jestli se Manni ukáží. Henchick, zarputilý jako vždy, se objevil na náměstíčku, které si určili jako místo srazu, se čtyřiceti muži. Ujistil Rolanda, že tolik bude k otevření Nenalezených dveří stačit, pokud vůbec bude možno je otevřít poté, co „temné sklo“, jak se vyjádřil, zmizelo. Stařík se nijak neomlouval za to, že přišel s mnohem méně muži, než kolik slíbil, ale neustále se tahal za plnovous. Chvílemi i oběma rukama.

„Proč to dělá, père, nevíš?“ zeptal se Jake Callahana. Henchickovo mužstvo se kodrcalo na východ v tuctu vozů tažených koňmi. Pak následovala dvoukolá kárka, celá zakrytá bílým plátnem a tažená párem albínských oslů s nesmírně dlouhýma ušima a pronikavě růžovýma očima. Jakeovi ten vůz připadal jako ohromný kornout s popkornem na kolečkách. Na tomto podivném vozítku jel jenom Henchick, a ten se nepřestával zachmuřeně tahat za bradu.

„Myslím, že je mu trapně,“ mínil Callahan.

„Nechápu proč. Překvapuje mě, že jich přišlo tolik, po tom Paprskotřesení a vůbec.“

„Když se zem otřásla, zjistil, že někteří jeho muži se víc bojí toho otřesu než jeho osoby. Henchickovi to asi ještě dodalo, k tomu nesplněnému slibu. A nešlo o jen tak nějaký slib, protože ho dal vašemu dinhovi. Ztratil tvář.“ A aniž změnil třeba jenom maličko tón hlasu, čímž Jakea ošálil a dostal odpověď, které by se jinak sotva dočkal, zeptal se Callahan: „Takže je stále naživu, ta vaše beruška?“

„Ano, ale je jí stra…“ začal Jake, ale rychle si zakryl pusu. Vyčítavě se podíval na Callahana. Henchick, který jel před nimi na kozlíku kolesky, se polekaně ohlédl, jako by se ti dva za ním začali nahlas hádat. Callahan se v duchu zeptal, jestli každý v tomto zatraceném příběhu umí nahlížet do cizích myslí, jenom on ne.

To není žádný příběh. To není příběh, je to můj život!

Jenže těžko uvěřit, když se člověk vidí na papíře jako hlavní postava knížky, která má na stránce s tiráží napsáno ROMÁN. Vydavatelství Doubleday a spol., 1975. Knížky o upírech, o kterých všichni vědí, že neexistují. Až na to, že existovali. A stále existují, alespoň v některých světech, které sousedí s tímto.

„Tohle na mě nezkoušej,“ ohradil se Jake. „Takhle mě nepokoušej. Aspoň pokud všichni stojíme na stejné straně, père. Jasné?“

„Promiň,“ omluvil se Callahan. A dodal: „Prosím za prominutí.“

Jake se unaveně usmál a pohladil Ocha, který se vezl v přední kapse jeho ponča.

„Tak je…“

Chlapec zavrtěl hlavou. „Teď o ní nechci mluvit, père. Radši bychom na ni neměli ani myslet. Mám pocit – nevím, jestli je to pravda nebo ne, ale ten pocit je silný –, že ji cosi hledá. Jestli ano, tak ať nás to neuslyší. Mohlo by se to stát.“

„Cosi?“

Jake natáhl ruku a dotkl se šátku, který Callahan nosil kolem krku jako kovboj. Byl červený. Potom mu na okamžik zakryl levé oko. Callahan nepochopil ihned, ale pak mu to došlo. Červené oko. Oko Krále.

Opřel se o opěradlo kozlíku a už nic neříkal. Za nimi jeli Roland a Eddie na koních, bok po boku. Oba vezli kromě pistolí i batohy, Jake měl svoje věci na korbě vozu. Pokud se po dnešku vrátí do Calla Bryn Sturgisu, nebude to na dlouho.

Strašlivě, to mu chtěl Jake říct, ale bylo to ještě horší. Jake slyšel, z nemožné dálky, nesmírně slabounce, ale dost zřetelně, jak Susannah křičí. Jen doufal, že ji neslyší Eddie.

DVĚ

A tak vyjeli z městečka, jež z větší části spalo, vyčerpáno tolika zážitky, bez ohledu na otřesy, které ho postihly. Bylo tak chladno, že když vyrazili, dělaly se jim před ústy obláčky a uschlé kukuřičné stvoly pokrývala jemná mrazivá síťka. Nad Devar-Tete Whye se vznášela mlha, jako by i řeka dýchala. Roland si pomyslel: Zima je za dveřmi.

Po hodině jízdy se dostali do krajiny roklinových kopců. Nebylo nic slyšet, jenom cinkot postrojů, vrzání kol, klapot koňských kopyt, občas trpké hýknutí jednoho z albínských oslů, kteří táhli kolesku, a z dálky volání letících rezáků. Možná mířili na jih, pokud ho stále dokázali najít.

Deset nebo patnáct minut poté, co se krajina po jejich pravici začala zdvíhat a různit se srázy, útesy a horami, se vrátili na místo, kam před čtyřiadvaceti hodinami přijeli s dětmi a kde vybojovali svou bitvu. Zde se od Východní cesty oddělovala stezka, která se vinula zhruba na severozápad. U opačného okraje cesty zel hrubý zákop. To byl úkryt, kde Roland, jeho ka-tet a paní ze společenstva talíře čekali na Vlky.

A kde vlastně Vlci byli? Když z tohoto místa, kde nastražili léčku, odjížděli, byla zem pokryta těly. Bylo jich víc než šedesát, říkali všichni, tvorů v podobě člověka, kteří přijeli v šedých kalhotách, zelených pláštích a rozšklebených vlčích maskách.

Roland sesedl a došel k Henchickovi, který už také sestupoval z kolesky, ztuhlý a neohrabaný věkem. Roland mu pomoc nenabídl. Henchick ji neočekával, možná by ho i urazila.

Pistolník ho nechal, aby si naposledy natřásl tmavý plášť, a chystal se na Vlky zeptat, ale pak si uvědomil, že nemusí. Asi o čtyřicet nebo padesát yardů dál, po pravé straně cesty, se tyčil mohutný kopec z kukuřičných stvolů, a přitom tam včera žádný kopec nebyl. Byla to pohřební hranice, jak Roland viděl, a navršená bez jakékoli úcty. Neplýtval prve časem ani námahou s úvahami nad tím, jak folken strávili předchozí odpoledne – než začali s oslavami, jež nyní určitě vyspávali –, ale teď viděl jejich dílo před sebou. Báli se snad, že by Vlci mohli ožít? napadlo ho, a věděl, že v určitém smyslu to bylo přesně tak. A tak odtahali těžká, nehybná těla (šedé koně i Vlky v šedých oděvech) do kukuřice, naházeli je halabala na sebe a pak pokryli vytrhanou kukuřicí. Dnes tyto máry podpálí. A kdyby přišly seminonové větry? Roland si pomyslel, že hranici stejně zapálí, i s rizikem, že se požár rozšíří i na úrodnou půdu mezi cestou a řekou. A proč ne? Bylo sklizeno a není lepšího hnojiva než oheň, to říkali už staří. Kromě toho, folken nebudou mít klidu, dokud ten kopec neshoří. A i potom se sem někteří budou bát chodit.

„Rolande, koukni na to,“ pronesl Eddie hlasem, který se třásl někde na pomezí mezi smutkem a vztekem. „Krucinál, koukni na to.“

Na počátku stezky, kde včera Jake, Benny Slightman a dvojčata Taveryova čekala, než konečně přeběhnou cestu do bezpečí, stálo poškrábané a potlučené kolečkové křeslo, jehož chromované části zářily na slunci a sedadlo bylo pomazáno prachem a krví. Levé kolo bylo úplně vychýlené z osy.

„Proč hovoříš zlostně?“ vyzvídal Henchick. Vedle něj už stál Cantab a půl tuctu starších z lidu, kterým Eddie někdy říkal pláštěnkáři. Dva ze starších vypadali mnohem starší než samotný Henchick a Roland si vzpomněl na to, co v noci říkala Rosalita: Spousta je jich skoro stejně stará jako Henchick, a budou se snažit vylézt po té stezce potmě. Nu, tma sice nebyla, ale nevěděl, jestli všichni dokážou dojít po strmém úseku stezky ke Dveřové jeskyni, natož až úplně nahoru.

„Přinesli kolečkové křeslo tvé ženy zpátky, aby ji uctili. I tebe. Tak proč hovoříš v zlosti?“

„Protože to křeslo nemá být celý domlácený a ona v něm má sedět,“ odsekl Eddie staříkovi. „Rozumíš tomu, Henchicku?“

„Zlost je nejméně užitečný cit,“ poučil ho Henchick, „ničí mysl a ubližuje srdci.“

Eddie stiskl rty, až z nich zbyla jen bílá jizva pod nosem, ale podařilo se mu udržet jazyk za zuby. Přešel k rozbitému křeslu Susannah – od chvíle, kdy ho našli v Topece, ujelo stovky mil, ale s tím už byl konec – a zadumaně se na ně zahleděl. Když k němu přistoupil Callahan, mávl Eddie rukou na znamení, že nechce být rušen.

Jake hleděl na místo na cestě, kde padl a zemřel Benny. Chlapcovo tělo už tu nebylo, samozřejmě, a kdosi zasypal jeho rozlitou krev čerstvou vrstvou ogganu, ale Jake zjistil, že ty tmavé skvrny stejně vidí. I Bennyho utrženou paži, která zůstala ležet dlaní nahoru. Jake si vzpomněl, jak se tatínek jeho přítele vypotácel z kukuřice a uviděl tam svého syna ležet. Asi pět vteřin nedokázal vydat ani hlásku a Jake si myslel, že mezitím sai Slightmanovi někdo stačí říct, že vyvázli neuvěřitelně lacino: jeden mrtvý chlapec, jedna mrtvá rančerská manželka, další chlapec se zlomeným kotníkem. Opravdu si nemohli stěžovat. Ale nikdo to neřekl a potom se Slightman starší rozkřičel. Jake si myslel, že nikdy na ten křik nezapomene, stejně jako navěky bude vidět Bennyho, ležícího v tmavé a krvavé hlíně, s paží utrženou.

Kousek od místa, kde padl Benny, bylo zakryto hlínou ještě cosi. Jake uviděl drobný záblesk kovu. Poklekl a vyhrabal jednu ze smrtících koulí Vlků, říkali jim Zlé Tonky. Model Harry Potter, podle štítku, který nesly. Včera jich pár držel v ruce a cítil, jak vibrují. Slyšel, jak slabě, zlobně bzučí. Tato koule byla mrtvá jako kámen. Jake vstal a mrštil s ní na hromadu mrtvých Vlků zakrytých kukuřicí. Hodil tak prudce, až ho zabolelo v paži. Paže mu do zítřka nejspíš ztuhne, ale to mu bylo jedno. Bylo mu taky jedno, co si Henchick myslí o zlobě. Eddie chtěl zpátky manželku. Jake chtěl svého přítele. A zatímco Eddie možná mohl nakonec získat to, co chce, Jakeovi Chambersovi se to nepodaří nikdy. Protože smrt je dar, který nikdo zpátky nevezme. Smrt, stejně jako diamanty, je věčná.

Chtěl vyrazit na cestu, chtěl už nechat tento kus Východní cesty za zády. Také už měl dost pohledu na prázdné, dobité křeslo Susannah. Ale Manni utvořili kruh kolem místa, kde došlo k bitvě, a Henchick pronikavým hlasem, který tahal Jakea za uši, drmolil modlitby: připomínaly mu spíš kvičení vyděšeného prasete. Henchick oslovoval cosi, čemu říkal Více, prosil o bezpečný průchod ke vzdálené jeskyni a o úspěch jejich snahy bez ztráty na životech nebo zdravém rozumu (Jakea znepokojila hlavně tato část Henchickovy modlitby, protože ho nikdy nenapadlo, že za zdravý rozum by se měl člověk modlit). Vůdce prosil Více také o to, aby oživil jejich magnety a závaží. A nakonec se modlil za kaven, aby kouzlo vydrželo, a zdálo se, že zejména tato věta má pro Manni zvláštní moc. Když modlitba skončila, všichni jednohlasně pronesli „Více-sam, Více-kra, Více-ken-teh,“ a pustili si ruce. Několik jich pokleklo, aby se ještě zvlášť poradili se svým nejvyšším šéfem. Cantab zatím odvedl čtyři nebo pět mladších mužů ke kolesce. Odhrnuli a složili sněhobílé krycí plátno, takže se ukázala řada velkých dřevěných beden. Závaží a magnety, domyslel si Jake, a mnohem větší než ty, které nosili na krku. Na toto dobrodružství si přivezli těžké zbraně. Krabice byly pokryty ornamenty – hvězdami a měsíci a zvláštními geometrickými tvary – a vypadaly spíš kabalisticky než křesťansky. Ale Jake si uvědomil, že nemá žádný důvod věřit, že Manni jsou křesťané. Možná vypadali jako kvakeři nebo Amenité, s těmi svými plášti a plnovousy a černými klobouky s kulatou krempou, občas v jejich hovoru zaznělo jenž a alébrž, ale pokud Jake věděl, ani kvakeři, ani Amenité neměli jako koníček cestování do jiných světů.

Z jiného vozu vytáhli dlouhé hlazené dřevěné tyče. Prostrčili je kovovými manžetami na spodní straně vyřezávaných beden. Bednám se říkalo schrány, jak se Jake dozvěděl. Manni je nesli jako svátosti ulicemi středověkého města. Jake si domyslel, že svým způsobem to skutečně svátosti jsou.

Vyrazili na stezku, na které se stále válely stuhy do vlasů, útržky látek a několik drobných hraček. To byla návnada na Vlky, návnada, která byla včera spolykána.

Když došli k místu, kde Frankovi Taverymu uvízla noha, uslyšel Jake v duchu hlas krásné sestry toho neužitečného červa: Pomoz mu, prosím, sai, žádám tě. A on to udělal, Bůh mu odpusť. A Benny umřel.

Jake svraštil tvář a odvrátil se, ale pak si pomyslel: Teď jsi pistolník, musíš to zvládnout. Přinutil se pohled neodvracet.

Na rameno mu dopadla ruka père Callahana. „Synku, není ti něco? Jsi hrozně bledý.“

„Nic mi není,“ odpověděl Jake. V krku mu uvízl knedlík, docela velký, ale donutil se ho polknout a zopakovat, co právě řekl, a přesvědčoval tou lží spíš sebe než Callahana: „Fakt, nic mi není.“

Callahan přikývl a přendal si svůj vak (poloprázdný ruksak městského člověka, který v hloubi duše nevěří, že se opravdu vydá na cestu) z levého ramene na pravé. „A co se stane, až se dostaneme k té jeskyni? Jestli se dokážeme dostat až k ní?“

Jake zavrtěl hlavou. Nevěděl.

TŘI

Stezka byla schůdná. Napadala na ni spousta kamení a chůze byla pro muže nesoucí schrány namáhavá, ale v jednom ohledu byla cesta lehčí než dřív. Otřes vylomil obrovitý balvan, který pod vrcholem téměř přehrazoval stezku. Eddie pohlédl dolů a uviděl balvan ležet hluboko dole, rozlomený na dva kusy. Uprostřed měl jakési světlejší, jiskřivé jádro, takže Eddiemu připadal jako největší uvařené vejce na světě.

Jeskyně také stála, i když se jí před ústí navršila hromada suti. Eddie se spolu s jedním mladším Manni pustil do jejího odklízení, házeli spolu hrsti rozbité břidlice (ve které místy svítily jako kapky krve granáty) do propasti. Když Eddie uviděl ústí jeskyně, srdce se mu rozběhlo maličko volněji, ale nelíbilo se mu, jaké je v jeskyni ticho, když při jeho předchozí návštěvě byla tak užvaněná. V hloubi jejího chřtánu slyšel kvílet průvan, ale víc nic. Kde byl jeho bratr Henry? Henry by už do něho měl rýt kvůli tomu, jak ho Balazarovi džentlmeni zabili a že to byla jenom Eddieho vina. Kde byla jeho máti, která by měla s Henrym souhlasit (a stejně bolestným hlasem)? Kde byla Margaret Eisenhartová, která by si stěžovala Henchickovi, svému dědovi, na to, jak ji označili za zapomnětlivou a pak opustili? Tohle byla jeskyně Hlasů dávno předtím, než se z ní stala Dveřová jeskyně, ale hlasy umlkly. A ty dveře vypadaly… hloupé, to bylo první slovo, které Eddiemu vytanulo na mysli. Druhé znělo zbytečné. Tuto jeskyni kdysi tvořily a určovaly hlasy z hlubin; dveře obdařila hrůzou, tajemstvím a mocí skleněná koule – Černá třináctka –, která se jimi dostala do Cally.

Ale ta teď stejnou cestou odešla a zbyly tu jenom obyčejné staré dveře, které ne–

Eddie se snažil tu myšlenku zahnat, ale nedokázal to.

– které nikam nevedou.

Otočil se k Henchickovi, znechucený slzami, které se mu najednou vedraly do očí a které nedokázal zastavit. „Žádný kouzlo tu nezbylo.“ Ochraptěl zoufalstvím. „Za těma blbejma dveřma není vůbec nic, jenom smradlavej vzduch a spadaný kamení. Seš blázen a já ještě větší.“

Ozvaly se ulekané výkřiky, ale Henchick se podíval na Eddieho pohledem téměř šibalským. „Lewisi, Thonnie!“ zavelel téměř blahosklonně. „Přineste mi schránu Branni.“

Dva urostlí mladíci s krátkými vousy a vlasy staženými do ohonu z dlouhých copánků přistoupili k nim. Mezi sebou nesli schránu z železného dřeva, asi čtyři stopy dlouhou, a pořádně těžkou, soudě podle toho, jak se tyče prohýbaly. Postavili schránu před Henchicka.

„Otevři ji, Eddie z New Yorku.“

Thonnie a Lewis se na něho podívali, tázavě a trochu ustrašeně. Zato starší muži Manni, jak si Eddie všiml, vše sledovali s jakýmsi dychtivým zájmem. Dosáhnout nejvyššího stupně bizarnosti typické pro pravé Manni zřejmě zabralo nějaký ten rok. Lewisovi a Thonniemu se to časem jistě také povede, ale zatím se dopracovali na úroveň pouhých podivínů.

Henchick přikývl, byl trochu netrpělivý. Eddie se sklonil a otevřel bednu. Šlo to snadno. Žádný zámek neměla. Uvnitř byla vyložena hedvábím. Henchick látku kouzelnickým gestem odhrnul a odhalil tak závaží na řetězu. Eddiemu připadalo jako starodávná dětská káča a vůbec nebylo tak velké, jak očekával. Od špičky k širšímu konci měřilo takových osmnáct palců a bylo vyrobeno z jakéhosi nažloutlého dřeva, které vypadalo jako mastné. Zavěšeno bylo na stříbrném řetězu, který byl upevněn do křišťálového závěsu vsazeného do víka schrány.

„Vyndej to závaží,“ poručil Henchick, a když Eddie pohlédl na Rolanda, vousy skrývající staříkova ústa se rozdělily a ukázaly dokonale bílé zuby, které se cenily v neobyčejně cynickém úsměvu. „Proč hledíš na svého dinha, ty mladý usmrkanče? Kouzlo odtud odešlo, sám jsi to řekl! A cožpak to nevíš nejlíp? Nu, přece ti musí být celých… nevím… dvacet pět let?“

Manni, kteří stáli dost blízko, aby tu uštěpačnost zaslechli, se posměšně uchechtávali, i když někteří nebyli o nic starší než Eddie.

Eddie, rozzuřený kvůli tomu potměšilému starci – a také kvůli sobě – hmátl do bedny. Henchick jeho ruku zadržel.

„Nedotýkej se přímo závaží. To bys musel přísně oddělovat svou smetanu od výkalů. Za řetěz, rozumíš?“

Eddie i tak málem hmátl po závaží – už ze sebe před těmi lidmi udělal blázna, opravdu nebylo důvodu v tom pokračovat –, ale podíval se Jakeovi do vážných šedých očí a rozmyslel si to. Tady nahoře pořádně foukalo, kůže zpocená výstupem ho mrazila, až se třásl. Eddie znovu natáhl ruku, uchopil řetěz a opatrně ho sundal z výstupku.

„Zvedni ho,“ řekl Henchick.

„Co se stane?“

Henchick přikývl, jako by Eddie konečně řekl něco rozumného. „To se uvidí. Zvedni ho.“

Eddie to udělal. Vzhledem k očividné námaze, s níž dva mladíci předtím bednu přenášeli, užasl, jak lehké závaží bylo. Zvedl ho jako pírko, připojené k jemnému řetězu dlouhému čtyři stopy. Navlékl řetěz na hřbety prstů a podržel ruku ve výši očí. Vypadal trochu jako člověk, který se chystá vodit loutku.

Eddie už se znova chystal Henchicka zeptat, co se podle něho stane, ale než otevřel ústa, závaží se začalo v mírných obloucích kývat sem a tam.

„Já to nedělám,“ ohradil se Eddie. „Aspoň myslím. To musí být větrem.“

„To bych neřekl,“ ozval se Callahan. „Žádné poryvy tu…“

„Ticho!“ okřikl ho Cantab a podíval se tak zuřivě, že Callahan skutečně ztichl.

Eddie stál před jeskyní a celá krajina roklinových kopců a většina Calla Bryn Sturgisu se prostíraly pod ním. Daleko na zasněném modrošedém obzoru byl les, kterým sem doputovali – poslední výspa Středosvěta, kam už nikdy nevkročí. Vítr zadul a sfoukl mu vlasy z čela a Eddie najednou uslyšel hukot.

Vlastně neuslyšel. To hučení znělo v jeho ruce, kterou stále držel před očima, v ruce, na jejíchž rozevřených prstech spočíval řetěz. Znělo v jeho paži. A především v hlavě.

Na druhém konci řetězu, asi ve výši Eddieho pravého kolena, se závaží houpalo ve stále větších obloucích, až se stalo kyvadlem. Eddie si uvědomil cosi podivného: pokaždé, když závaží dosáhlo bodu obratu, ztěžklo. Připadalo mu, jako by kyvadlo táhla jakási neobyčejná odstředivá síla.

Oblouk se prodloužil, závaží se houpalo rychleji, tah v bodu obratu narůstal. A potom –

„Eddie!“ vykřikl Jake ustaraně a rozjařeně zároveň. „Vidíš?“

Jistěže viděl. Závaží se na konci každého oblouku zamlžilo. V tom okamžiku tah vyvíjený na jeho paži – tíha závaží – pokaždé rychle vzrostl. Musel si pravou paži podepřít levačkou, aby závaží udržel, a začal se pohupovat v bocích současně se závažím. Eddie si najednou vzpomněl, kde se nachází – nějakých sedm set stop nad zemí. Tahle hračka ho brzy strhne rovnou dolů, jestli ji nezarazí. Co když nedokáže stáhnout řetěz z ruky?

Závaží se zhouplo vpravo, vykroužilo ve vzduchu neviditelný úsměv, a když dostoupilo k opačnému vrcholu oblouku, ztěžklo. Náhle se zdálo, že to titěrné dřívko, které tak snadno vytáhl z krabice, váží šedesát, osmdesát, sto liber. A když strnulo v bodu obratu, na okamžik váhajíc mezi pohybem a gravitací, uvědomil si Eddie, že skrz ně vidí Východní cestu, a to nejen jasně, ale zvětšeně. Potom se závaží Branni znovu vydalo dolním obloukem na cestu, zrychlovalo, nabíralo tíhu. Ale když zamířilo zase vzhůru, tentokrát doleva…

„Tak jo, pochopil jsem!“ vykřikl Eddie. „Sundej to ze mě, Henchicku. Nebo to aspoň zastav!“

Henchick vyhrkl jediné slovo hlasem tak hrdelním, že to spíš znělo, jako by vyškubl kotvu z hustého bahna. Závaží nezpomalilo v několika postupně se zmenšujících obloucích, ale prostě se zastavilo a opět jen viselo u Eddieho kolena a špičkou mu mířilo na chodidlo. Ještě chvilku hučelo Eddiemu v paži a hlavě. Potom to také ustalo. A úplně nakonec zmizel ten zneklidňující dojem tíhy. Ta zatracená věc byla znovu lehká jako pírko.

„Nemáš mi co říct, Eddie z New Yorku?“ zeptal se Henchick.

„Jo, prosím za prominutí.“

Henchick znovu ukázal zuby, krátce jimi blýskl z hustých vousů, a pak je zase schoval. „Nejsi tak úplně hloupý, není-liž pravda?“

„Doufám, že ne,“ zabručel Eddie a nedokázal potlačit úlevný vzdech, když Henchick z Manni zdvihl jemný stříbrný řetěz z jeho dlaně.

ČTYŘI

Henchick trval na tom, že si vše nejdřív vyzkoušejí nanečisto. Eddie chápal důvody, ale všechny ty úvodní serepetičky se mu z duše protivily. Připadalo mu, že přímo fyzicky cítí ubíhající čas, jako když mu pod dlaní klouže hrubé plátno. Mlčel však. Nakrknul Henchicka už jednou, a to mu stačilo.

Stařík přivedl do jeskyně šest svých amigos (pět z nich připadalo Eddiemu starších než sám Bůh). Třem z nim rozdal závaží a zbylým třem magnety ve tvaru mušle. Závaží Branni, které jejich kmen zřejmě považoval za nejsilnější, si ponechal sám.

Všech sedm jich utvořilo před ústím jeskyně kruh.

„Kolem dveří ne?“ zeptal se Roland.

„Ne, dokud nebudeme muset,“ odpověděl Henchick.

Starci se chytili za ruce, a tam, kde se dlaně spojovaly, drželi závaží nebo magnet. Jakmile byl kruh úplný, uslyšel Eddie znovu to hučení. Znělo hlasitě, jako z reproduktoru vytočeného na maximum. Všiml si, že Jake zvedá ruce k uším a že Roland na okamžik křiví tvář.

Eddie se podíval na dveře a uviděl, že ztratily ten uprášený, zbytečný vzhled. Hieroglyfy na nich znovu jasně vyvstaly, a některé z nich tvořily zapomenuté slovo, jež znamenalo NENALEZENY. Křišťálový otočný knoflík zasvítil a vykreslil růži, která do něj byla vyryta, linkami jasně bílého světla.

Mohl bych je teď otevřít? napadlo Eddieho. Otevřít je a vejít do nich? Zřejmě ne. Aspoň zatím. Ale naději měl zatraceně větší než před pěti minutami.

Najednou hlasy v hloubi jeskyně ožily, ale zazněly jako nesrozumitelné burácení. Eddie rozeznal Bennyho Slightmana mladšího, který křičel slovo Dogan, slyšel máti, která mu vyčítala, že teď, k dovršení všech životních neúspěchů, navíc ztratil vlastní manželku, uslyšel jakéhosi muže (nejspíš Elmera Chamberse), který říkal Jakeovi, že se Jake zbláznil, že je fou, že je monsieur Lunatique. A přidávaly se další a další hlasy.

Henchick prudce pokynul svým kolegům. Jejich ruce se pustily. Hlasy zdola utichly, jako když utne, a Eddieho nijak neudivilo, že dveře okamžitě vypadaly zase obyčejně a všedně – byly to dveře, kolem jakých projdete na ulici, aniž si jich všimnete.

„Co to mělo být, ve jménu Božím?“ vydechl Callahan a kývl směrem k hlubší temnotě v místech, kde se podlaha jeskyně svažovala do propasti. „Bylo to jiné než dřív.“

„Jsem přesvědčen, že ten otřes nebo ztráta kouzelné koule dohnala jeskyni k šílenství,“ řekl Henchick klidně. „Pro nás to však nemá žádný význam. Nás zajímají dveře.“ Pohlédl na Callahanův ruksak. „Kdysi jsi byl poutník.“

„To byl.“

Henchickovy zuby se znovu nakrátko objevily. Eddie si domyslel, že ten potměšilý dědek se dobře baví. „Podle tvého vaku, sai Callahane, soudím, že jsi ztratil chuť.“

„Asi nemůžu uvěřit, že opravdu někam jdeme,“ připustil Callahan a opatrně se usmál. Ve srovnání s Henchickem se usmíval hodně chabě. „A už jsem starší.“

Henchick na to vydal jakýsi hrubý zvuk – pche!, tak to znělo.

„Henchicku,“ ozval se Roland, „víš, co způsobilo, že se dnes ráno otřásla zem?“

Staříkovy modré oči byly vybledlé, ale stále bystré. Přikývl. Před ústím jeskyně stály skoro tři tucty Manni, v řadě na stezce, a trpělivě čekaly. „Paprsek povolil, to si myslíme.“

„To si myslím také,“ řekl Roland. „Náš úkol je stále naléhavější. Rád bych ukončil marné povídaní, jestli ráčíš. Vykonejme poradu, kterou musíme, a pak se pusťme do naší věci.“

Henchick se podíval na Rolanda stejně chladně jako předtím na Eddieho, ale Rolandův pohled nezakolísal. Henchick svraštil obočí, pak se mu čelo vyhladilo.

„Tak,“ souhlasil. „Jak ráčíš, Rolande. Poskytl jsi nám velkou službu, jak Manni, tak zapomnětlivému lidu, a my ti ji nyní oplatíme, jak nejlépe umíme. Kouzlo je stále zde, a hutné. Stačí pouhá jiskra. My tu jiskru dokážeme vykřesat, tak snadno jako hopalu. Můžeš dostat, co chceš. Jenže se může stát, že všichni dojdeme na mýtinu na konci stezky. Nebo do temnoty. Rozumíš tomu?“

Roland přikývl.

„Pustíš se do toho?“

Roland na okamžik stál s hlavou skloněnou a rukou na pažbě pistole. Když vzhlédl, také se usmíval. Ten úsměv byl hezký, unavený, zoufalý a nebezpečný. Svou nezmrzačenou rukou dvakrát pokynul: Jdeme.

PĚT

Schrány postavili na zem – opatrně, protože stezka vedoucí vzhůru tam, kde to Manni nazývali Kra Kammen, byla úzká – a vyňali jejich obsah. Prsty s dlouhými nehty (Manni měli dovoleno stříhat si nehty jen jednou za rok) ťukaly o magnety a vydávaly pronikavé bzučení, které Jakeovi pronikalo hlavou jako ostrý nůž. Připomnělo mu todesové zvonky a vlastně ho to nijak nepřekvapilo. Ty zvonky byly kammen.

„Co znamená Kra Kammen?“ zeptal se Cantaba. „Dům zvonů?“

„Dům duchů,“ odpověděl, aniž zvedl pohled od řetízku, který rozmotával. „Nech mě být, Jakeu, je to choulostivá práce.“

Jake sice nechápal proč, ale poslechl. Roland, Eddie a Callahan stáli přímo v ústí jeskyně. Jake se k nim připojil. Henchick zatím rozestavil nejstarší členy své skupiny do půlkruhu kolem zadní strany dveří. Přední strana, na které byly vyřezány hieroglyfy a kde trčel křišťálový knoflík, zůstala bez strážců, aspoň prozatím.

Stařík přešel ke vchodu do jeskyně, krátce promluvil s Cantabem a pak mávl na seřazené Manni, kteří čekali na stezce, aby šli nahoru. Když se první muž z řady ocitl v jeskyni, Henchick ho zastavil a vrátil se k Rolandovi. Dřepl si a pokynul pistolníkovi, aby udělal totéž.

Podlahu jeskyně pokrývala vrstva prachu. Částečně pocházel z kamení, ale většinou to byly rozpadlé kosti drobných zvířat, která neměla dost rozumu a vběhla sem. Henchick nehtem nakreslil obdélník, na dolní straně otevřený, a potom kolem něj půlkruh.

„Dveře,“ řekl. „A muži mého kra. Rozumíš?“

Roland přikývl.

„Ty a tvoji přátelé uzavřete kruh,“ řekl a nakreslil ho.

„Ten chlapec umí nahlížet do jiných myslí,“ pokračoval Henchick a pohlédl na Jakea tak zostra, až Jake nadskočil.

„Ano,“ souhlasil Roland.

„Takže ho postavíme přímo před dveře, ale dost daleko, aby mu neurazily hlavu, jestli se otevřou zprudka, což se může stát. Vydržíš to, chlapče?“

„Ano, pokud mi ty nebo Roland neřeknete něco jiného,“ odpověděl Jake.

„Budeš mít v hlavě zvláštní pocit – jako by ti ji někdo vysával. Není to příjemné.“ Odmlčel se. „Otevřeli jste ty dveře dvakrát.“

„Ano,“ řekl Roland. „Podvakráte.“

Eddie věděl, že podruhé se dveře otvíraly kvůli Calvinu Věžovi, ale ten knihkupec už ho nadobro přestal zajímat. Eddie mu sice neupíral jistou kuráž, ale byl to chamtivý, tvrdohlavý a do sebe zahleděný chlap: jinými slovy, dokonalý exemplář Newyorčana dvacátého století. Ale ten, kdo dveře použil úplně naposled, byla Suze, a Eddie byl odhodlaný jimi proběhnout, jakmile se otevřou. Jestli se otevřou znovu do maineského městečka, kde se ukrývali Calvin Věž a jeho přítel Aaron Deepneau, prima, bezva. Jestli se tam všichni dostanou a budou se snažit chránit Věže a získat do vlastnictví jistou prázdnou parcelu a jistou divokou růži, taky prima, bezva. Ale pro Eddieho byla na prvním místě Susannah. Všechno ostatní bylo podružné.

Dokonce i Věž.

ŠEST

Henchick se zeptal: „Koho vyšleš, jakmile se dveře otevřou?“

Roland se nad tím zamyslel, nepřítomně přejížděl rukou po knihovně, kterou jim sem Calvin Věž tvrdošíjně vnutil. V knihovně byla kniha, která velmi rozrušila Callahana. Neměl moc chuti posílat za Susannah Eddieho, muže, který byl beztak impulzivní a teď navíc oslepený starostí a láskou. Ale poslechl by Eddie, kdyby mu Roland poručil vyhledat místo manželky Věže a Deepneaua? To si Roland nemyslel. Což znamenalo –

„Pistolníku?“ naléhal Henchick.

„Jakmile se dveře poprvé otevřou, projde Eddie a já,“ řekl Roland. „Dveře se pak samy zavřou?“

„To tedy zavřou,“ souhlasil Henchick. „Musíš být rychlý, jako když ďábel uštkne, nebo vás dveře přerazí ve dví, půlka zůstane ležet na podlaze v jeskyni a zbytek tam, kam se odebrala žena s hnědou kůží.“

„Pospíšíme si, co nejvíc to půjde, samozřejmě,“ ujistil ho Roland.

„Tak, to bude nejlepší,“ řekl Henchick a znovu ukázal zuby. Ten úsměv

(Co nám tají? Ví něco, nebo si jenom myslí, že to ví?)

se Rolandovi brzy připomene.

„Pistole bych nechal tady,“ mínil Henchick. „Jestli se je pokusíte pronést, můžete je ztratit.“

„Já to risknu a tu svoji si nechám,“ ozval se Jake. „Pochází z druhé strany, takže by to mělo být v pořádku. A jestli nebude, seženu si jinou. Nějak.“

„Já očekávám, že ta moje také může cestovat,“ řekl Roland. Pečlivě si to promyslel a došel k závěru, že to zkusí a velké revolvery si ponechá. Henchick pokrčil rameny, jako by říkal, Jak račte.

„A co s Ochem, Jakeu?“ zeptal se Eddie.

Jake vytřeštil oči a brada mu klesla. Roland si uvědomil, že chlapec až do této chvíle na svého brumláčího kamaráda nepomyslel. Pistolníka napadlo (a nebylo to poprvé), jak snadné je zapomínat na nejzákladnější fakt týkající se Johna „Jakea“ Chamberse: že je to teprve dítě.

„Když jsme todesovali, Ochu…“ začal Jake.

„Tohle je něco jinýho, zlato,“ řekl Eddie, a když si uvědomil, že mu z vlastních úst vychází oblíbené slůvko Susannah, srdce se mu smutně sevřelo. Poprvé si připustil, že už ji třeba nikdy neuvidí, stejně jako Jake už možná nikdy neuvidí Ocha, jakmile odejdou z téhle smrduté jeskyně.

„Ale…“ začal Jake, ale pak Ochu vyčítavě štěkl. Jake ho mačkal moc pevně.

„My ti ho pohlídáme, Jakeu,“ ozval se Cantab mírně. „Postaráme se o něho moc dobře, to říkám věrně. Určíme stráž, která mu bude sloužit, dokud se nevrátíš pro svého přítele a ostatní své předměty.“ Pokud se někdy vrátíš, ale natolik byl laskavý, že toto nevyslovil. Ale Roland mu to vyčetl z očí.

„Rolande, určitě nemůžu… že on nemůže… ne. Chápu. Tentokrát to nebude todes. Tak dobře. Ne.“

Jake sáhl do přední kapsy ponča, zvedl Ocha a postavil ho na zaprášenou zem v jeskyni. Sklonil se, ruce si opřel nad koleny. Ochu se díval vzhůru a natahoval krk tak daleko, až se jejich tváře skoro dotýkaly. A Roland uviděl něco neobyčejného: nebyly to slzy v Jakeových očích, ale slzy, které začaly plnit oči Ochovi. Brumlák plakal. Takovou historku by člověk mohl zaslechnout v hospodě, když se připozdí a přibude sklenek – věrný brumlák, který plakal pro svého odcházejícího pána. Nikdo by takovým báchorkám nevěřil, ale každý by mlčel, protože by si chtěl ušetřit pár pohlavků (nebo i nějakou tu kulku). Jenže tady to viděl na vlastní oči a i jemu samotnému z toho bylo trochu do pláče. Napodoboval zase brumlák svého pána, nebo Ochu opravdu chápal, co se děje? Roland doufal, že to první, a doufal v to z celého srdce.

„Ochu, musíš tu chvíli zůstat s Cantabem. Budeš se mít dobře. Je to kamarád.“

„Tab!“ opakoval brumlák. Slzy mu padaly z čenichu a dělaly v prachu, kde stál, tmavé skvrny velké jako dvacetník. Rolandovi připadaly slzy toho stvoření nesnesitelné, kdoví proč ještě horší než slzy dítěte. „Ejk! Ejk!“

„Ne, já musím jinam,“ vysvětloval Jake a otřel mu tváře hranami dlaní. Zůstaly po nich špinavé šmouhy jako válečné barvy táhnoucí se až ke spánkům.

„Ne! Ejk!“

„Musím. Ty zůstaneš s Cantabem. Já se pro tebe vrátím, Ochu – pokud neumřu, vrátím se pro tebe.“ Znovu Ocha objal, pak vstal. „Běž ke Cantabovi. To je on.“ Jake mu ukázal. „Už běž, hned, myslím to vážně.“

„Ejk! Tab!“ Zoufalství v tom hlase se nedalo přeslechnout. Ještě chvilku Ochu zůstal na místě. Potom, stále s pláčem – nebo snad napodoboval Jakeovy slzy, jak Roland stále doufal – se brumlák otočil, odcupital ke Cantabovi a posadil se mezi uprášené farmářské boty mladého muže.

Eddie se pokusil vzít Jakea kolem ramen. Jake ho odstrčil a poodstoupil. Eddieho to zaskočilo. Roland zachoval nehybnou tvář, ale v duchu ho to pochmurně potěšilo. Jakeovi nebylo ještě ani třináct, ale byl jako z ocele.

A už byl čas.

„Henchicku?“

„Tak. Chceš nejdřív pronést modlitbu, Rolande? K bohu, kterého ctíš?“

„Nectím žádného boha,“ odpověděl Roland. „Ctím Věž, ale k té se modlit nebudu.“

Několik Henchickových’migos vypadalo pohoršeně, ale stařík jenom přikývl, jako by nic jiného nečekal. Podíval se na Callahana. „Père?“

Callahan pronesl: „Bože, Tvá ruka, Tvá vůle.“ Načrtl do vzduchu kříž a kývl na Henchicka. „Jestli máme jít, tak jdeme.“

Henchick předstoupil, sáhl na křišťálový knoflík Nenalezených dveří, pak se podíval na Rolanda. Oči měl jasné. „Slyš mě ještě naposled, Rolande z Gileadu.“

„Slyším tě velmi dobře.“

„Já jsem Henchick z Manni Kra Červená stezka Sturgisu. My vidíme daleko a putujeme daleko. Plachtíme po větru ka. Poplachtíš také ve stejném větru? Ty i tvoji druhové?“

„Tam, kam povane.“

Henchick si navlékl řetízek Branni na hřbet ruky a Roland okamžitě ucítil, že se v prostoru jeskyně uvolnila jakási síla. Byla sice zatím malá, ale rostla. Rozkvétala, jako růže.

„Kolik návštěv vykonáš?“

Roland zvedl zbývající prsty na pravé ruce. „Dvě. Což v řeči Eldů znamená podvakrát.“

„Dvě nebo podvakrát, obojí je totéž,“ řekl Henchick. „Hopala-hop-dva.“ Zesílil hlas. „Pojďte, Manni. Hop-hopala, připojte svou sílu k mé! Pojďte a dodržte slib! Pojďte a splaťte svůj dluh těmto pistolníkům! Pomozte mi vyslat je na cestu! Teď!“

SEDM

Než si někdo z nich vůbec stačil povšimnout, že jim ka změnilo plány, už se ocitli v jeho područí. Ale nejprve se zdálo, že se nestane vůbec nic.

Manni, které Henchick vybral jako vysílače – šest stařešinů a Cantab –, tvořilo za dveřmi a ze stran půlkruh. Eddie držel Cantaba za ruku a propletl prsty s Manniho prsty. Jejich dlaně odděloval magnet ve tvaru mušle. Eddie cítil, jak magnet vibruje jako živý. Podle něj živý byl. Za druhou ruku ho vzal Callahan, pevně ji stiskl.

Na druhé straně stál Roland, který vzal za ruku Henchicka, a mezi prsty si propletl řetízek závaží Branni. Kruh byl uzavřen až na jedno místo přímo před dveřmi. Jake se zhluboka nadechl, rozhlédl se, uviděl, že Ochu sedí u stěny jeskyně asi tři metry za Cantabem, a přikývl.

Ochu, zůstaň, já se vrátím, vyslal Jake myšlenku, a pak vkročil na své místo. Vzal Callahana za pravou ruku, zaváhal, a pak vzal Rolanda za levici.

Bzučení se okamžitě vrátilo. Závaží Branni se začalo pohybovat, avšak tentokrát nikoli v obloucích, ale v malém, úzkém kruhu. Dveře se projasnily a ocitly se víc tam – Jake to viděl na vlastní oči. Čáry a kruhy hieroglyflů nápisu NENALEZENY vystoupily jasněji. Růže vyrytá do dveřového knoflíku se rozzářila.

Avšak dveře zůstávaly zavřené.

(Soustřeď se, hochu!)

To byl Henchickův hlas, Jake ho uslyšel v hlavě tak silně, že mu málem rozčísl mozek. Sklonil hlavu a zahleděl se na knoflík dveří. Viděl růži. Viděl ji velmi dobře. Představoval si, jak růže otáčí knoflíkem, na kterém je vyobrazena. Nebylo to tak dávno, co byl sám posedlý dveřmi a tím druhým světem

(Středosvětem)

o kterém věděl, že se za jedněmi z nich určitě nachází. Připadalo mu, že se do té doby vrací. Představoval si všechny dveře, které v životě znal – dveře do ložnice, dveře do koupelny, dveře do kuchyně, dveře do komory, dveře do kuželkárny, dveře do šatny, dveře do kina, dveře do restaurace, dveře s nápisem NEVSTUPOVAT, dveře s nápisem JEN PRO ZAMĚSTNANCE, dveře od ledničky, ano i ty – a pak si představil, jak se všechny najednou otevírají.

Otevřete se! pomyslel si o dveřích a cítil se jako arabský kníže v prastarém příběhu. Sezame, otevři se! Říkám, otevři se!

Z břicha jeskyně hluboko dole se znovu začaly ozývat hlasy. Cosi zasvištělo jako vítr a pak to těžce dopadlo. Podlaha jeskyně se jim otřásla pod nohama, jako by došlo k dalšímu paprskotřesení. Jake si toho nevšímal. Pocit, že v tomto prostoru se nachází živá síla, byl nyní velmi silný – cítil, jak štípe do kůže, vibruje mu v nose a očích, tahá ho za vlasy – ale dveře zůstávaly zavřené. Ještě pevněji se chytil Rolandovy a pèreovy ruky a soustředil se na požární dveře, dveře od policejní stanice, dveře do kanceláře ředitele Piperovy školy, dokonce i na jednu sci-fi knihu, kterou kdysi četl a která se jmenovala Dveře do léta. Pach jeskyně – vrstev plísně, starých kostí a vzdálených závanů vzduchu – náhle zesílil. Ucítil oslnivý, strhující příval jistoty – Teď, teď se to stane, vím to –, ale dveře stále zůstávaly zavřené. A navíc ucítil ještě cosi. Ne pachy jeskyně, ale lehce kovové aroma vlastního potu, který mu stékal po tváři.

„Henchicku, ono to nefunguje. Myslím, že ne…“

„Né, ještě ne – a nesmí tě ani napadnout, že to musíš provést sám, chlapče. Snaž se vycítit něco mezi sebou a dveřmi… něco jako hák… nebo trn….“ Při řeči Henchick kývl na Manniho, který stál v čele řady posil. „Hedrone, pojď sem. Thonnie, vezmi Hedrona za ramena. Lewisi, ty vezmeš za ramena Thonnieho. A tak dál. Udělejte to!“

Řada se posunula vpřed. Ochu nedůvěřivě štěkl.

„Hledej, chlapče! Pátrej po tom háku! Je mezi tebou a dveřmi! Hledej ho!“

Jake napnul mozek a jeho představivost náhle vykvetla tak mocně a děsivě živě, že překonala i ty nejbarvitější sny. Uviděl Pátou avenue mezi Čtyřicátou osmou a Šedesátou ulicí („Dvanáct bloků, kde každý leden mizí moje vánoční prémie,“ bručel s oblibou jeho otec). Viděl, jak se každé dveře po obou stranách ulice najednou otevírají: Fendi! Tiffany! Bergdorf Goodman! Cartier! Doubleday Books! Hotel Sherry Netherland! Uviděl nekonečnou halu s hnědým linoleem na podlaze a věděl, že je v Pentagonu. Uviděl dveře, nejméně tisícovku dveří, které se současně otevřely a vyvolaly průvan podobný vichřici.

Jenže ty dveře před ním, ty jediné, na kterých záleželo, zůstávaly zavřené.

Ano, ale –

Třásly se v zárubni. Slyšel to.

„Do toho, kluku!“ povzbudil ho Eddie. Cedil ta slova mezi sevřenými zuby. „Jestli je nedokážeš otevřít, tak ten zatracenej krám rozkopej!“

„Pomozte mi!“ zakřičel Jake. „Pomozte mi, krucinál! Všichni!“

Zdálo se, že síla v jeskyni se zdvojnásobila. Bzučení vibrovalo všemi kostmi v Jakeově hlavě. Cvakaly mu zuby. Pot se mu lil do očí a rozmazával vidění. Všiml si, že Henchick dává znamení komusi za ním: Hedronovi. A za Hedronem Thonniemu. A za Thonniem následovali všichni ostatní, jejich řada se táhla jako had z jeskyně a pak ještě na třicet stop po stezce.

„Připrav se, chlapče,“ řekl Henchick.

Hedronova ruka vklouzla Jakeovi pod košili a uchopila opasek. Jake měl však pocit, že ho spíš tlačí než táhne. Cosi v jeho hlavě vyrazilo vpřed a Jake na okamžik uviděl, jak se všechny dveře tisícovek světů rozrazily dokořán a z nich vyrazil průvan tak silný, že mohl strhnout i slunce.

A potom ho cosi zarazilo. Cosi… cosi přímo přede dveřmi…

Hák! To je ten hák!

Proklouzl přes něj, jako by jeho mysl a životní síla utvořily jakousi smyčku. Současně ucítil, že Hedron a ostatní ho táhnou zpět. V tu chvíli pocítil bolest, strašlivou, jako by se trhal ve dví. Potom se objevil ten pocit, že ho cosi vysává. Bylo to děsivé, jako by mu někdo pomalu vytahoval střeva z břicha. A k tomu to šílené bzučení v uších a hluboko v mozku.

Snažil se vykřiknout – Ne, nechte toho, pusťte mě, já to nevydržím! –, ale nemohl. Snažil se zaječet a slyšel to, ale pouze v hlavě. Bože, byl chycen. Chycen na háku, a trhali ho ve dví.

Jeden tvor však jeho křik uslyšel. Ochu se zuřivě rozštěkal a vyrazil vpřed. A v tu chvíli se Nenalezené dveře rozrazily dokořán, jen zasvištěly Jakeovi těsně před nosem.

„Vizte!“ vykřikl Henchick strašným a zároveň rozjařeným hlasem. „Vizte, dveře se otvírají! Více-sam kammen! Ken-teh, ken-kavar kammen! Více-kenteh!“

Ostatní odpověděli, ale to už Jake Chambers vyklouzával z Rolandovy ruky po své pravici. A už letěl, nikoli však sám.

Père Callahan letěl s ním.

OSM

Eddie měl právě čas uslyšet New York, ucítit New York a uvědomit si, co se děje. Svým způsobem to právě proto bylo ještě horší – mohl zaznamenat, že všechno se ubírá ďábelsky opačným směrem, než očekával, ale nemohl s tím nic dělat.

Viděl, že to Jakea vytrhlo z kruhu, a ucítil, jak se mu vytrhává Callahanova dlaň z ruky. Uviděl, jak oba letí vzduchem ke dveřím, jak oba současně opsali smyčku jako párek nějakých přihlouplých akrobatů. Kolem hlavy mu proletělo cosi chlupatého a štěkajícího jako blázen. To byl Ochu, převalovalo ho to v kotrmelcích, uši měl připlácnuté k hlavě a ustrašené oči mu málem vypadly z hlavy.

A ještě něco. Eddie si uvědomoval, že pouští Cantabovu ruku a vrhá se ke dveřím – svým dveřím, svému městu a své, kdesi v tom městu ztracené, těhotné manželce. Uvědomil si (přesně tak), že ho jakási neviditelná ruka odstrčila zpět, a pak jakýsi hlas, který promluvil, nikoli však slovy. Eddie uslyšel něco, co bylo mnohem horší, než by mohla být slova. Se slovy se člověk může hádat. Toto však bylo odmítnutí beze slov a Eddie si domyslel, že vyšlo ze samotné Temné věže.

Jake a Callahan vyrazili jako kulky z hlavně: vystřelilo je to do temnoty plné exotických zvuků houkajících klaksonů a rušné dopravy. Eddie uslyšel z dálky, ale jasně, jako hlasy ve snu, rychlý, rapující hlas, který jako u vytržení drmolil své poselství světu: „Volej Boha, bratře, tak to je, volej Boha na Druhé avenue, volej Boha na Avenue B, volej Boha v Bronxu, já volám Bůh, volám Bůh-bomba, volám Bůh!“ Ten hlas byl tak bytostně newyorsky bláznivý, že nad ním Eddiemu usedalo srdce. Uviděl, jak Ochu proletěl dveřmi jako kus papíru a hnalo ho to ulicí za jedním ujíždějícím autem, a pak se dveře zabouchly, a to tak rychle a zprudka, že musel přivřít oči před prudkým závanem, který ho udeřil do obličeje, protože ten závan byl plný kostního prachu z této práchnivé jeskyně.

Než stačil vztekle vykřiknout, dveře se znovu rozrazily. Tentokrát Eddieho oslnil matný sluneční svit plný ptačího zpěvu. Ucítil borovice a uslyšel z dálky rány, které mu připadaly jako z výfuku velkého náklaďáku. Pak ho to do toho jasu vtáhlo, ani nedokázal zaječet, že tohle je úplně blbě, úplně pitomě obráce–

Cosi udeřilo Eddieho ze strany do hlavy. Na krátký okamžik si zcela jasně uvědomoval, jak prochází mezi světy. Pak následovala střelba. A potom zabíjení.

STAVE: Hopala-hop-hé.

Kamsi tě vítr zanese.

Musíš tam, kam tě ka zavane,

protože ti nic jiného nezbyde.

ODPOVĚĎ: Hopala-hop-dvě

nic jiného nezbyde.

Musíš tam, kam tě ka zavane,

protože nic jiného nezbyde.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zpěv Susannah.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.