Válka stínů

Dalibor Vácha

Boje na ostrově Nová Guinea 1942–1943

Nakladatelství Epocha

Pražská vydavatelská společnost

Ediční rada Edice Magnetka:

prof. PhDr. Robert Kvaček, CSc. (FF UK; Technická univerzita v Liberci)

doc. PhDr. Jan Halada, CSc. (FSV UK, Institut komunikačních studií)

prof. PhDr. Radek Fukala, Ph.D. (Univerzita J. E. Purkyně Ústí nad Labem)

PhDr. Jan Koura, Ph.D. (FF UK, Ústav světových dějin)

PhDr. Miloslav Martínek, CSc.

JUDr. František Čermák

Copyright © Dalibor Vácha, 2020

Cover © Vladimír Pfeifer, 2020

Photos © archiv autora, Australian War Memorial, Library of Congress, 2020

Czech edition © Nakladatelství Epocha, Pražská vydavatelská společnost, Praha 2020

ISBN 978-80-7557-952-2 (Nakladatelství Epocha)

ISBN 978-80-7250-838-9 (Pražská vydavatelská společnost)

Obsah

Úvod

Japonci na postupu

Vylodění u Salamaua a Lae

Australané/Američané versus Japonci

Bitva v Korálovém moři

Boje o kokodskou stezku, část první

Od Buny ke hřebenu Imita

Boje v Milne Bay

Boje o kokodskou stezku, část druhá

Od hřebenu Imita k Buně a Goně

Obsazení Buny a Gony

Dohra v Sanandě a ve Wau

Každodenní život

Stravování a zásobování

Zranění a nemocní

Válčení a zabíjení

Místní domorodé obyvatelstvo

Svět džungle

Koheze v jednotkách

Válka na Nové Guineji v běhu desetiletí

Chronologie nejdůležitějších událostí

Výběr pramenů a literatury

O autorovi

„Byla to válka stínů. Jasně si vzpomínám, že dříve, než jsem vyrazil na stezku, přišel dolů jeden zraněný chlapík. Říkal: ‚Ještě jsem neviděl ani jednoho Japončíka.‘ Tak to prostě bylo. Mizerná válka stínů.“1

Úvod

Má dávná a stále přetrvávající fascinace druhou světovou válku v Tichomoří se zhmotnila v knize, která vyšla v edici Magnetka a popisuje až notoricky známou bitvu o ostrov Guadalcanal (Krvavý ostrov, Epocha 2018). Tak trochu jsem navazoval na knihy Miloše Hubáčka, které jsem vždy četl s velkou radostí a ještě větším zaujetím. Stejně, a možná i více mě uchvátil příběh z ohromného ostrova Papua Nová Guinea, kde se válčilo poměrně dlouhou dobu, velmi tvrdě a kde se do bojů proti Japoncům intenzivně zapojili Australané, na jejichž přední dveře na jaře 1942 japonské letectvo, loďstvo i armáda již docela silně bušilo. Ani tuto kapitolu Miloš Hubáček neopomněl, a to stručněji v knihách Pacifik v plamenech a Ofenziva v Pacifiku.2

Obě výše zmíněné kampaně – což je v tomto kontextu zřejmě lepší označení než pouhé „bitva“ –, jsou vzájemně propojené. Vždyť součástí japonského postupu na Novou Guineu bylo obsazení zdánlivě nedůležitého ostrůvku Tulagi v blízkosti Guadalcanalu. V kontextu atraktivní kampaně na Guadalcanalu z druhé poloviny roku 1942 se zdají být operace na Nové Guineji trochu v pozadí. Na druhou stranu je vidět na australské historiografii, jak je pro ně střetnutí na kokodské stezce důležité. Pro australskou vojenskou historii a tradici jsou boje na Kokodě jedním z nejvýznačnějších střetnutí nejen v průběhu druhé světové války, ale vůbec v celé jejich historii, stejně důležité jako například prvoválečné zapojení australských vojáků do vylodění na poloostrově Gallipoli.

Operace na Nové Guineji jsou mnohem rozsáhlejší a trvaly déle, než popisuje tato kniha. Je nutno připomenout, že velký ostrov Nová Guinea patřil z velké části Holanďanům, zde se však budeme zabývat převážně operacemi, které se odehrávaly na území ovládaném Brity, respektive Australany. Tuto oblast je přesnější označovat jako Papuu, avšak v naší knize budeme používat i výraz Nová Guinea.

Profesionální sbor AIF (Australian Imperial Force) představoval jednu ze zásadních sil na celém válčišti jižního Pacifiku a zřejmě jeden z důvodů spojeneckého vítězství tamtéž. Hned na počátku knihy je nutné uvést poznámku k označování těchto jednotek. Každý prapor nebo brigáda se označovaly dvěma řadovými číslovkami. První byla vždy 2., která znamenala, že se jedná o druhý expediční sbor Australské armády, o 2. AIF, neboť ten první sbor získal vavříny v předchozí světové válce. Pokud je jednotka označená jako 2./21. brigáda AIF, neznamená to nic jiného, než že jde o 21. pěší brigádu Australian Imperial Force vzniknuvší a bojující za druhé světové války. U struktury 2. AIF je nutno připomenout, že její pěší divize začínaly číslem 6 a končily číslem 9, pouze její obrněná divize měla číslo 1, protože neexistoval žádný její ekvivalent během první světové války.

Ke klíčové moderní literatuře k tématu pak patří zejména knihy Erica Bergeruda, Jamese P. Duffyho nebo Williama Andersona.3

Japonci na postupu

Japonská blesková válka v Tichomoří znamenala pro všechny jejich protivníky jednoduše šok. Podceňovaní a zároveň přeceňovaní Prušáci Asie neměli v prosinci 1941 a na počátku roku 1942 konkurenci. Efektivitu jejich válečného stroje a nemilosrdnost jejich brilantních válečných tažení pocítili nejen Britové, Američané a Australané, ale také Holanďané, jejichž asijské kolonie byly pro své bohatství jedním z hlavních japonských cílů.

Australské síly držely předsunuté základny mimo jiné i na ostrovech Nová Británie a Nové Irsko, které představovaly překážky pro případné vylodění na Nové Guineji, nebo možná přesněji, jejich obsazení by nepříteli podobnou invazi značně usnadnilo. Japonci považovali obsazení obou ostrovů – nikoli pouhou pacifikaci, ale přímé obsazení –, za neopominutelnou podmínku úspěšného tažení směrem na jih. Jejich oči přitahoval hlavně přístav Rabaul na Nové Británii, jelikož kromě přístavu se zde nacházelo i letiště a prostor měl veškeré předpoklady k tomu stát se velkou, klíčovou základnou. V polovině prosince 1941, nedlouho po zahájení japonské celotichomořské ofenzivy, disponovali Australané v ohrožených prostorách vskutku miniaturní vojenskou přítomností. Na Šalamounových ostrovech, Nových Hebridách a v centru této správní oblasti měli asi 2000 mužů, z nich pouze polovina byli členové AIF. V Port Moresby a okolí měli na povel pouze tisíc mužů včetně několika desítek vojáků z AIF a domorodců.4 Následné posily nebyly příliš velké, reorganizace ozbrojených sil probíhala na australské hlavní pevnině.

Když se Japonci přiblížili k Nové Británii a Rabaulu, Australané, popřípadě ostatní Spojenci, proti nim neměli téměř co postavit. Hladinové síly nemohly početným japonským uskupením konkurovat, australské letectvo na základně v Rabaulu disponovalo pouze zastaralými stroji, navíc v nedostatečném počtu, a spíše se uvažovalo o stažení letounů než o jejich posílení. Stejně tak pozemní jednotky nepředstavovaly velkou hrozbu, několik rot pravidelné armády doplňovaly nevycvičené a mizerně vyzbrojené dobrovolnické jednotky sestavené z civilistů. Japonci měli mnohonásobnou převahu ve všem, předpokládali totiž, že Spojenci vyvinou zásadně větší snahu Rabaul udržet. Ti však neměli zdroje, které by na toto válčiště mohli okamžitě poslat.

Rabaul se stal terčem několika intenzivních japonských náletů, při nichž se obránci museli spolehnout na pár zastaralých protiletadlových kanónů. Australané se pokusili vyslat letce proti blížícímu se invaznímu loďstvu, šlo o statečné, ale veskrze zbytečné gesto. Když Japonci vstoupili na pláže Nové Británie, chvíli přestal jejich plán fungovat. Australští obránci měli terén ostrova skvěle zmapovaný a dobře odhadli, kde se Japonci vylodí. Zasypali je intenzivní palbou a způsobili jim nemalé ztráty.

Ale to bylo asi tak všechno. Japonská převaha – námořní, letecká i početní – byla příliš drtivá. Australané se dostali při pobřeží do velkých problémů, kdy jim nezbývalo nic jiného než ustupovat, mnohdy velmi neorganizovaně. Nad džunglí hlídkovala japonská letadla, která jakékoliv předpokládané nebo skutečné australské shromaždiště zasypávala ze vzduchu kulometnou palbou a bombami. Obránci se nemohli přeskupit, ocitli se pod příliš velkým tlakem, jejich úkolem se stalo pouze přežít.

Malá část australských vojáků či dobrovolníků se dostala z oblasti bojů do okolních džunglí, většina byla pobita nebo zajata. Japonci se k zajatcům chovali brutálně, nemilosrdně, jak bývalo jejich zvykem, a největší ironií osudu je, že přeživší zajatci, které poslali z Nové Británie na dopravní lodi, zahynuli, když plavidlo neoznačené jako zajatecký transport torpédovala spojenecká ponorka. Nepřežilo ani mnoho těch, kteří na palubě Montevideo Maru nebyli, zabily je smrtící podmínky na Šalamounových ostrovech, místě jejich internace.

Druhý ostrov, Nové Irsko, padl rychleji než Nová Británie. Tamější australská vojenská přítomnost zdaleka nedosahovala ani slabých jednotek na Nové Británii, a po krátké epizodě guerillového charakteru Japonci ovládli i druhý ostrov. Ze základny v Rabaulu bylo 3. února 1942 zahájeno bombardování Port Moresby, dalšího předpokládaného cíle. Zpočátku se jednalo spíše o útoky znepokojující, ale jejich intenzita se měla brzy navyšovat.5 Port Moresby tehdy nedisponovalo rozsáhlou protileteckou obranou, pouze menším množstvím protiletadlových děl. Letecké síly umístěné na tamní základně zahrnovaly na začátku ledna pouze dvě letky průzkumných hydroplánů, do konce měsíce dorazilo šest bombardérů Lockheed Hudson, čtyři stíhačky australské konstrukce CAC Wirraway a dva moderní americké hydroplány PBY Catalina.6 Port Moresby se nakonec stalo cílem minimálně stovky denních náletů a velkého počtu přepadů stíhačkami, někteří vzpomínali, že ostřelování stíhacími stroji jim připadalo horší než bombardování.7

Japonci začali Rabaul velkou rychlostí a s velkou intenzitou měnit z provinčního městečka v čilou, ohromnou válečnou základnu. Během několika měsíců dosahovala tamější posádka desítek tisíc mužů, vznikla řada nových přistávacích drah na místě původního letiště a japonské ženijní oddíly vybudovaly několik podpůrných satelitních letišť. Rabaulská základna, hlavní japonská pevnost v jižním Pacifiku, vždy disponovala alespoň dvěma sty letouny a její posádka postupně narostla na osmdesát tisíc mužů.8 Fascinující je, že Rabaul se nestal obětí spojeneckého vylodění, ale Spojenci ho v rámci MacArthurovy proslavené strategie „žabích skoků“ po ostrovech obešli, izolovali a obsadili mnohem později. Jednalo se bezpochyby o nejlepší řešení, protože blokáda Rabaul efektivně neutralizovala a zároveň těžko si představit, jak velké ztráty by Američané a Australané utrpěli při invazi na Novou Británii v létě 1943. Rabaul totiž nakonec padl až v srpnu 1945, kdy byla jeho posádka zdecimována hladem, nemocemi a neustálými nálety. Největší japonská letecká základna na Nové Guineji stála ve Wewaku a taktéž byla v dobách své největší slávy domovem dvou set stíhacích, bombardovacích a průzkumných letounů.9 Wewak měl podobný osud jako Rabaul, Spojenci ho sice odřezávali ze všech stran a bombardovali jej, nicméně s jeho obsazením si počkali na konec války. Nedaleko Wewaku kapitulovali poslední japonští uchvatitelé Nové Guineje až 13. listopadu 1945.

Letecké eso, legendární japonský pilot Saburo Sakai působil v letce útočící z Rabaulu a později z Lae směrem na Port Moresby. V březnu 1942 (i následných týdnech) se setkával se spojeneckými letci – příliš nechválil jejich úroveň, nemohl však prý kritizovat jejich zápal: „Za zvláštní zmínku stojí, že spojenečtí piloti byli ochotní nás poutat bojem bez ohledu na nerovnost sil. Jejich stíhačky se s jekotem vrhaly do útoků. Je důležité ale poznamenat, že jejich stíhací letouny měly v porovnání s našimi Zery zjevně slabší výkon… Muži, které jsme přinutili k boji, pak patřili mezi nejudatnější, s jakými jsem se kdy potkal…“10

V létě 1942 se Sakai a jeho spolubojovníci začali potkávat s novějšími, výkonnějšími nepřátelskými stroji. Vynikaly mezi nimi stíhačky Grumman F4F Wildcat, palubní stíhačky amerických letadlových lodí, které udivovaly japonské piloty výdrží v případě zásahu – dobře chráněné samosvorné palivové nádrže a slušné pancéřování letců znamenaly mnohdy jediný rozdíl mezi porážkou a vítězstvím, mezi smrtí a životem.

Vojenský historik Eric M. Bergerud, který se válkou v jižním Pacifiku zabýval, pečlivě zdůrazňuje, že terén a krajina jsou jedním ze zásadních faktorů, které určují charakter bojového střetnutí. Současně připomíná, že terén v Jižním Pacifiku (kromě Papuy Nove Guineje a Nové Británie taktéž Guadalcanal a Šalamounovy ostrovy) vyžadoval důraz na letecké operace, tedy na vybudování leteckých základen. Japonské tažení na východě Nové Guineje jeho poznatky pouze potvrzuje, vždyť Buna zaujala Japonce možností vybudovat menší leteckou základnu, pozemní bitva v Milne Bay se točila okolo tamního letiště, nemluvě o Port Moresby, cíli japonské kampaně přes pohoří Owena Stanleyho.11 Stejný historik označuje oblast jižního Pacifiku za jakousi černou díru, která doslova požírala letouny a jejich osádky, ztráty materiálu na obou stranách byly během operací okolo Nové Guineje a Guadalcanalu vskutku enormní.12 My však víme, že americké průmyslové vypětí a lepší systém výcviku osádek bojových i nákladních letounů dokázal ztráty nejen nahradit, nicméně i kontinuálně jejich stavy v oblasti navyšovat. Císařské letectvo – jeho orli – ztráty nahrazovat takovým tempem rozhodně nedokázalo.

Podobně jako mezi Spojenci, ani mezi velitelskými kádry japonského císařství nevládl poklid a soulad. Jako obvykle docházelo k názorovým střetům mezi představiteli císařského námořnictva a císařské pozemní armády. V otázce Austrálie se jednalo o střety strategického charakteru, neboť námořníci prosazovali přímou invazi na půdu australského kontinentu, obsazení alespoň částí území a vytvoření ozbrojených enkláv. Armáda v tomto případě volala (překvapivě) po o něco konzervativnějším řešení, po izolaci Austrálie obsazením ostrovů v její blízkosti a vytvoření souvislého pásu opevněných základen, hlavně leteckých, které by nedovolovaly nepříteli prorazit permanentní obklíčení.

Vylodění u Salamaua a Lae

Když se japonské transportní lodě doprovázené křižníky a torpédoborci začátkem března 1942 přiblížily k severnímu pobřeží Nové Guineje, nečekal je velký odpor nepřítele. Japonci si uvědomovali, že oblast Salamaua a Lae by pro ně mohla znamenat strategickou výhodu, zejména pokud se jim povede obsadit, zvětšit a zprovoznit tamní letiště. Jednalo se o součást mnoha menších operací, které měly za úkol zlikvidovat nevelké předsunuté australské základny v jižním a jihozápadním Pacifiku.

Vylodění proběhlo v poklidu, pouze okolo Salamaua se drobným australským oddílům povedlo provést sabotáže na vojenské i civilní infrastruktuře, během nichž docházelo ke krátkým přestřelkám s postupujícími Japonci. Vzápětí se však spojenecká pěchota rychle stáhla, aby unikla pronásledování japonskou přesilou. Horší to bylo s počasím, operace probíhala v hustém dešti tropické bouře, která se posléze přesunula na sever, a tím zabránila letounům z Rabaulu provádět stíhací krytí nad oblastí.

Spojenci dokázali dostat k Lae a Salamaue bombardéry, jelikož v Port Moresby bylo počasí lepší. Letecký úder asi stovky spojeneckých strojů vyloďující se Japonce možná překvapil, ale nezpůsobil jim zásadní škody. Dvoumotorové Hudsony dokázaly pouze lehce poškodit dvě japonská nákladní plavidla, jeden torpédoborec a zabít několik málo Japonců, na klidný průběh vyloďovací operace jejich přepady vliv vlastně neměly. Nicméně letecké údery byly ochutnávkou toho, co mělo přijít v následujících týdnech.

Američané měli v rukávu eso, respektive hned dvě. K ohrožené oblasti se plnou parou blížily mateřské letadlové lodě USS Yorktown a USS Lexington. Letecké skupiny z obou plavidel se k cíli přiblížily ne od moře, ale po letu oklikou přes ostrov. Moment překvapení byl na jejich straně. Stejně jako fakt, že Japonci neměli prakticky žádné letecké krytí.

Série amerických náletů vyústila v zásadní japonské ztráty. Tři nákladní lodě se potopily, respektive byly natolik poškozeny, že musely najet na břeh, čtvrtá šla ke dnu o několik dní později. Američané také poškodili několik japonských bojových a dalších transportních plavidel. Při náletech, k nimž se připojily též čtyřmotorové bombardéry B-17 ze základny v Townsville, zahynuly nebo byly zraněny na čtyři stovky Japonců. Americké ztráty představovaly jediný sestřelený střemhlavý bombardér a deset poškozených strojů.

V Lae se nacházelo malé letiště, které se proslavilo o několik let dříve, konkrétně po 2. červenci 1937, neboť právě z něj odstartoval letoun Amelie Earhartové na cestu, z níž se již nevrátil. Na letišťátku v Lae na Nové Guineji to bylo naposledy, kdy slavnou pilotku viděli živou.13 Letecké eso Saburo Sakai se tam dostal se svými spolubojovníky 8. dubna 1942 a nevycházel z úžasu. „Nikde jsem neviděl hangáry, opravárenské dílny, řídící věž. Kde byla alespoň špinavá malá rozjezdová dráha? Měl jsem pocit, že budu přistávat na palubu letadlové lodi. Ze tří stran kolem rozjezdové dráhy vyčnívalo drsné pohoří…, čtvrtá strana, ze které jsem nalétával, byla lemována oceánem…“ Po přistání si mohl letiště prohlédnout lépe: „U pláže byl malý hangár pro několik letounů posetý děrami po šrapnelech a kulkách. Uvnitř změť trosek ze tří rozbitých australských dopravních letounů a zničeného zařízení…“14

V několik desítek kilometrů vzdálené oblasti Buny existovala také jedna přistávací dráha, generál Douglas MacArthur uvažoval o jejím rozšíření a využití, ale Japonci byli nakonec rychlejší. Je pravděpodobné, že americký generál i jeho australští kolegové tušili japonské plány, ale prostě neměli kapacity je předejít nebo zmařit hned na počátku.

Australané/Američané versus Japonci

Kvalita australských formací na Nové Guineji byla značně různorodá a zpočátku nízká. Mezi úrovní vojáků Imperiálního australského sboru (AIF, Australian Imperial Force) a australskou milicí, fakticky domobranou, která v úvodu operací v Milne Bay a na kokodské stezce tvořila většinu pozemních sil, panoval značný rozdíl co do kvality výcviku i výzbroje. Milice měla před válkou dosáhnout síly mezi 75 000 až 80 000 vycvičených mužů, ve skutečnosti se její síla pohybovala okolo 60 000 a výcvik u mnoha praporů nedosahoval požadované kvality, stejně nedostatečné bylo jejich vybavení a výzbroj.15 Profesionálové – vojáci AIF – pohlíželi na spolubojovníky z milicí dosti pohrdlivě, vymysleli jim přezdívku „the chocolate soldiers“ (čokoládoví vojáci), odkazovali tak na skutečnost, že jakmile se dostanou do skutečného boje, rozpustí se jako čokoláda na slunci. Současně se jednalo o odkaz na před válkou populární muzikál stejného jména inspirovaný textem George Bernarda Shawa.

Ze strategického hlediska je nutné připomenout, že Nová Guinea nedisponovala v té době žádnou rozvinutější dopravní infrastrukturou. Pokud uvažujeme o silnicích, něco podobného bychom tehdy našli pouze v bezprostřední blízkosti hlavního správního sídla Port Moresby. Jinak neexistence silniční sítě (respektive nutnost ji vybudovat) zásadně ovlivňovala veškeré vojenské operace na ostrově. Samotné město Port Moresby nebylo žádné rušné zaoceánské přístaviště, spíše menší, skromně vybavený přístav. Obě strany si ale dobře uvědomovaly jeho strategickou polohu a veškeré možné výhody jeho okolí, kde bylo možné vybudovat rozsáhlé instalace včetně letišť a většího přístavu.

Port Moresby mělo asi dva tisíce obyvatel (velkoměsto ve srovnání s dalšími sídly v jižním či jihozápadním Pacifiku) a nevypadalo příliš vábně. Jeho obraz se zhoršoval s pokračující válkou, kdy se stávalo cílem japonských leteckých útoků. Přístav a také letiště – které čekal rychlý rozvoj v souvislosti s narůstajícím tempem letecké války v oblasti – byly pro Aussies (Australany) strategickým bodem. Pro Japonce pak východiskem spíše k neutralizaci než k okamžité invazi do země Oz (do Austrálie, jak byl kontinent také nazýván svými vlastními obyvateli).

Když do Austrálie dorazil generál Douglas MacArthur, pro mnohé se jednalo o potvrzení skutečnosti, že Američané se dají do práce i tady. MacArthur mimochodem na přímý rozkaz prezidenta USA opustil své muže na Filipínách a měl pořádnou motivaci zahájit ofenzivu proti Japoncům. Přijely též první americké vojenské formace. Jednalo se o dvě divize americké Národní gardy, nejdříve 6. dubna 1942 dorazila 41. pěší divize a poté 14. května 32. pěší divize.

Po komplikovaných jednáních, která přinesla mnoho vzteku i vzájemného obviňování, se zejména z Afriky a Středního východu začaly stahovat domů australské expediční divize (celkem v nich bojovalo asi dvacet tisíc mužů). V polovině března 1942 to byly hlavně 6. a 7. divize AIF. Zajímavostí je, že příslušníci AIF dostali krátkou dovolenou, takže mohli před odjezdem na další bojiště navštívit rodiny.16 První jejich „bojové“ umístění při obraně domova však nebyl okamžitý odchod na Novou Guineu, původně byly představy australských stratégů mnohem černější – jednotky AIF tak byly krátce nasazeny k přípravě obranných pozic přímo v blízkosti Brisbane. Tam se totiž čekalo nepřátelské vylodění.

Již od počátku střetnutí na Nové Guineji bylo jasné, že se bude válčit nemilosrdně – zajatci se po většinu kampaně vůbec nebrali. Australané se podle toho také bránili, do poslední patrony, část z nich totiž byli veteráni evakuovaní z Nové Británie. Tam Japonci taktéž nemilosrdně vraždili všechny zajatce. Historik James P. Duffy je na základě archivních pramenů přesvědčen, že žádný Australan nebo Papuánec, který padl Japoncům do rukou, nepřežil válku.17 Zajatcem s nejvyšší hodností byl zřejmě podplukovník Arthur Key, velitel 2/14. praporu AIF, také popravený. Dalším popraveným důstojníkem byl kapitán Sam Templeton (po něm je pojmenován Templeton’s Crossing), kterého Japonci nalezli vážně zraněného na stezce. Během výslechu odmítl nepříteli cokoliv sdělit, spíše přeháněl čísla obránců Port Moresby a smál se. Výsledkem byla jeho smrt – ubodali ho.18

Během bojů v Milne Bay padlo Japoncům do rukou několik Australanů, jejich spolubojovníci pak našli pouze zmučená těla s tabulkami, na nichž bylo napsáno: umírali pomalu.19 I zde se jako na jiných tichomořských bojištích objevovalo sbírání suvenýrů, Australané toužili zejména po japonských vlajkách, někteří z nich nepohrdli ani řezničinou při extrakci zlatých zubů z čelistí padlých nepřátel.

Velký rozdíl mezi oběma stranami se ukazoval v lehké pěchotní výzbroji, která byla sice podobná, ale je k nalezení jeden podstatný rozdíl, který hrál do karet Spojencům. Japonci po celou válku do své výzbroje nedokázali zařadit žádný samopal nebo automatickou pušku. Oproti nim spojenecké oddíly na Nové Guineji rády hned od počátku – při nasazení prvních praporů milice – používaly samopaly. Buď to byla americká výroba, klasické, v tichomořských taženích téměř až ikonické modely Thompson M1928A1, obvykle však spíše s rovnými, schránkovými zásobníky než s „mafiánskými“ bubnovými. Druhým samopalem novoguinejského bojiště byla zbraň australské výroby typu Owen, která se prosazovala od konce roku 1942. Zajímavostí tohoto samopalu byl fakt, že nábojová schránka byla umístěna v horní pozici, ne ve spodní jako u Thompsonu nebo boční jako u britského Stenu. Owen lépe odolával náročnému klimatu a Australané ho používali ještě během angažmá ve válce ve Vietnamu o více než dvě desetiletí později.

Japonci se sice s australskou pěchotou střetli během dílčích operací na malajském poloostrově, ale nyní se mělo jednat o první větší měření sil. Zatímco vůči Britům a Američanům, které poráželi jako na běžícím páse, se cítili nadřazení, u Australanů se obávali jejich údajných zkušeností s bojem v husté džungli (což nebyla tak úplně pravda, rozhodně ne zpočátku) a také jejich vynikajících střeleckých schopností (to pravda víceméně byla).20 Zároveň Japonci Australany považovali za potomky britských vězňů, což v nich vzbuzovalo obavy z jejich tvrdosti a nemilosrdnosti.21

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Válka stínů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.