© Anna Hanuš Kuchařová, 2020

Ilustrace © Anna Hanuš Kuchařová

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2020

ISBN epub 978-80-7565-749-7

Všem, co pátrají ve svém nitru

po laskavosti, klidu a přijetí

Lost Arrow Spire – první místo, kde se začíná psát příběh highliningu.

1. kapitola

KROK

Ztracený šíp, co dějiny psal

Fúúú. Tak jo. Tak jo! Jdu na to! Strkám si do pusy kousek čokolády. Ještě jednou pohlédnu do temné houbky Yosemite Valley. Večerní šero se plazí po kolmých stěnách stovky metrů sem nahoru. Ale já to chci zažít ještě dnes. Než slunce zapadne za oblý vrchol Columbia Rock a štíhlý pilíř Lost Arrow Spire se propadne přímo před mými zraky do noci. Slaňuji^1 dvacet metrů dolů.

Chci uctít tohle místo svým strachem, snahou, potem…

Tohle je nejstarší skalní highline na světě. Místo, kde se náš sport zrodil. Scott Balcom nebyl provazochodec, neměl ocelové napnuté lano ani tyč v ruce. Pouze nylonový popruh, pásek kolem pasu jako jištění. A odvahu. Vylezl na osmdesátimetrový vztyčený prst ukazující do nebe, napnul z něj popruh na protější skálu a jako první člověk na světě v roce 1984 přešel highline.

My jsme tu kvůli ní. Sedám si na malý skalní odštěp^2, ze kterého lajna vede. Sedím na půl zadku, nohy mi klimbají dolů. Přivazuji si odsedku^3 a vycvakávám se z lana, po kterém jsem slanila. Už mi nic nestojí v cestě. Stačí se předklonit, chytit lajnu. Přenést váhu na ruce a šoupnout svůj zadek do vzduchu. Ale já to nechci udělat jen tak. Chci pocítit naléhavost téhle chvíle. Nejsem dost odvážná, abych šla bez jištění, ale chci se tak cítit. Chci uctít tohle místo svým strachem, snahou, potem… Koukám do temna pode mnou. Ano. Začínám se bát. Má kůže je citlivá a jako by trochu mravenčila. Každý pohyb nabývá na významu. Teď. Odšoupnu se ze skály a zvolna se zvednu. Krok. Vše se zpomaluje. Vnímání se zostřuje. Každá vteřina trvá pět. Nedovolím své hlavě přestat vnímat tu hloubku pod svými chodidly. Nechci jít automaticky. Chci ji prožít do posledního dechu i strachu. Chci být součástí tohohle příběhu.

Posledním krokem došlápnu na studenou skálu. Ticho. Toužím jen chvíli být. Jen cítit klid, co prostupuje mým tělem stejně jako vrstvami chladnoucího vzduchu.

Jak Scotta napadlo vylézt sem? Co to bylo za touhu, která ho přiměla zkoušet, co nikdo před ním? A vrátit se i přes všechny pády a šrámy. Nevím. Ale jeho čin bylo semínko. Klíčící v Yosemitech. Rostoucí skrz desetiletí. Zapouštějící kořínky do všech světových stran. Možná i ve mně je kus té touhy. Možná.

Zamilovaná a vytrvalá

Je rok 2010. Duben. Venku už začíná být teplo, ale mně je to jedno. Sedím u sebe v pokoji v malém městečku za Prahou. Je čtvrt na jedenáct večer a vypadá to, že tohle cvičení z konstrukcí budu rýsovat ještě tak dvě hodiny. Jsem ve třetím ročníku architektury na Fakultě stavební ČVUT v Praze. Pink! Zpráva. Odkaz na dvouminutové lezecké video. Hm, to mě nezabije. Na konci se rozbalí paleta dalších videí svádějících k prokrastinaci. Koukám na náhledy. Jéé, není to Kwjeták z bouldru 4 ? Ten kluk, kterého jsem párkrát potkala na lezení a pak jsem ho na podzim v metru poprosila, jestli by mi neposlal podklady k počítačové grafice. On to opravdu udělal a od té doby jsem ho neviděla. Až teď. Pochodoval mi po lajně přes obrazovku. Ten večer jsem viděla všechna videa, kde se za poslední roky mihnul. Pak jsem přečetla všechny články, co napsal. Pokračovala jsem články, kde byla zmínka o něm, a skončila jsem brouzdáním po jeho slackshopu. Do rána jsem byla zamilovaná. Že chodí po lajnách a je v nich nejlepší v republice, to mě nebralo. Slackline jsem zkusila a nešla mi. Ale ten jeho hluboký hlas, smích a jiskřičky v očích mi zajely pod kůži. Šla jsem spát v půl čtvrté.

Druhý den jsem výkresy odevzdala a pak jsem ho náhodou zahlídla na chodbě. Áááááááá! To je on! Musím něco udělat! Co mám udělat? Rozdunělo se mi v hlavě a nemohla jsem polknout. Malý krok směrem k němu, čtyři kroky směrem od něj, otočka, dva kroky směrem k němu. Ne! Odcházím. Na konci chodby jsem vychladla. A už se prodírám zpět davem studentů. „Čau Kwjete! Víš, co jsem dělala včera v noci?“ V první větě a půl jsem se přiznala k tomu, že ho bezmezně obdivuji, a hned ho pozvala na svůj narozeninový mejdan. V životě by mě nenapadlo, že si nevšimne, jak jsem do něj zabouchlá. Na párty přišel se svým kámošem Dustym. Nechala jsem si ujet všechny vlaky domů a odejít všechny kamarády, u kterých bych mohla spát. Vydala jsem se napospas životu. Vyšlo to. Za chvíli už jsem ovíněná padala v cukající tramvaji na Kwjeta a ten mě se smíchem chytal. Doma pak pokynul na svou postel. „Tady můžeš spát.“ Chtěla jsem mu rovnou skočit do náruče. Ale on udělal krok ke mně. Natáhl ruku mým směrem. Myslela jsem, že se samým štěstím rozskočím. Pak otevřel skříň, co byla za mnou, a vytáhl spacák a karimatku. Než jsem se vzpamatovala, spal na zemi vedle postele. Usínala jsem bez Kwjeta. Na utěšení hladila mou kůži látka, co jindy hladívá jeho, a z polštáře mi voněly jeho sny.

Probudila mě chuť na zvracení. Bylo šest ráno. Kwjet spal jak zabitý. Za hodinu mi začínala přednáška. Tiše jsem se vykradla pryč.

1 Slaňování – spouštění se po fixním laně za pomoci sedáku, karabiny a slaňovacího zařízení (kýbl, osma, grigri atd.).

2 Odštěp – skalní výčnělek.

3 Odsedka – je pro slacklinery dva metry dlouhé jisticí lano, kterým jsou připevněni k lajně. Na lajně, po které jdou, je provlečen kovový kruh. V případě pádu je lajna s kruhem zachytí. Více v technické příloze na konci knihy.

4 Bouldr – nízká lezecká stěna s matracovým dopadištěm. Leze se bez lana, padá se rovnou do matrací.

To je on! Kvůli němu jsem začala chodit po lajnách. Ne že bych ho chtěla zaujmout svým umem. Spíš jsem si říkala, že jestli mě to nebude ani trochu bavit, nemá cenu ho balit.

Kwjeta jsem pořád někam tahala. Na oběd, na kávu o přestávce, na bouldr^5. Šel se mnou kamkoli, ale byl úplně nad věcí. Já zatím tajně trénovala ty lajny. Šlo, teda spíš nešlo mi to pořád stejně, jako když jsem to před dvěma lety prvně zkusila. Jenže tak nějak patřily ke Kwjetovi a všechno, co k němu patřilo, jsem začínala mít ráda.

Po měsíci jsem měla pocit, že ten přetlak ve svém nitru už nevydržím. Prostě musím zjistit, co si o mně myslí. Pozvala jsem ho na sedmou do čajovny. Bála jsem se i těšila. Škola mi skončila ve čtyři a já si děsně přála, aby už bylo sedm. Čekání jsem si krátila výpočty průstupu vlhkosti obvodovou konstrukcí. Úkol, který by mi běžně zabral dvě hoďky, jsem měla za pětadvacet minut. Sakra! Vytáhla jsem druhý. Byl hotový, ještě než odbila pátá. Ve zbývajícím čase jsem dohnala všechny resty z celého semestru. A ve chvíli, kdy jsem nadšeně začala balit, mi napsal, že vůbec nestíhá, jestli to můžeme šoupnout na osmou. Zoufale jsem klesla do židle. Naťukala jsem: „Jasny, neni problem.“ Abych utišila drásající nervozitu, otevřela jsem skripta a prvně v životě jsem si začala číst, co budeme teprve brát.

Asi pět minut od čajovny mi přišla esemeska. Píchlo mě u srdce, ještě než jsem vytáhla mobil. On to určitě zrušil. „Promin, Anci, mam 15 minut skluz.“ Hahaaa, patnáct minut, co to je patnáct minut? Rozesmála jsem se a rozběhla ulicí. Běhala jsem radostně kolem bloku až do chvíle, než jsme se potkali.

Mé životní štěstí bylo, že Dusty mu ten den řekl: „Hele, já myslím, že tě ta Anča balí.“ „Myslíš, jo?“ podivil se Kwjet a v čajovně si mě pak zkoumavě prohlížel.

Fotka, kterou jsem si stáhla a otvírala ji, kdykoli se mi po něm zastesklo. Ve chvílích, kdy ještě netušila, že se mi po něm stýská.

Chci to zažít jako oni

Přes všechnu filosofii a vesmírné řády pronikající do našich konverzací jsem začala zjišťovat, kdo je Kwjet a co to vlastně dělá. Od mala hrál hokej. Ve třinácti si při zápase natrhnul slezinu. Nechtěl být za slabocha, a tak odehrál ještě dvě třetiny. Proto má přes celé břicho dlouhou jizvu. Lajny ho zaujaly v době, kdy v Čechách kolem roku 2007 začínaly. Tak dlouho o nich hledal informace, až se dostal na americké slacklinové fórum. Nový svět. Vše přínosné překládal a dával na tehdy jedinou českou slacklinovou stránku založenou Kolouchem.

Kolouch, otec dvou dospívajících dětí, odjel začátkem nového tisíciletí na slacklinový festival do Rakouska, aby se naučil techniku napínání a chození od Heinze Zaka, lezce, fotografa a slacklinera. Ale Kolouchovi to nestačilo, chtěl vybudovat komunitu. Proto založil stránku, začal organizovat festivaly a natáčet videa. Všechna jsem viděla onu dubnovou noc, kdy jsem se zamilovala.

Začátky slackliningu představovaly hlavně dlouhé lajny v parcích, takzvané longline, a lajny ve výškách mezi skálami, highline. Kolouch je silák. Při přechodu highline padá a chytá ji do svých svalnat ých pracek. Výmyk nahoru. A znovu a znovu, dokud ji nepřejde od začátku do konce bez pádu. Kwjet rychle pochopil, že on na to musí jinak. Soustředil všechnu svou pozornost na přicházející pokus. Nesmí nechat strach ovládat svou mysl. Nesmí polevit. Půjde pořád dál, až dojde na konec. Strach přišel. S nažil se ho ochromit, zastavit, vyděsit, ale Kwjet se koncentroval jen na pohyb vpřed. Periferní vidění pomalu mizelo. Prostor kolem něj se roztékal do surreálných podob. Už stál na pevné skále, ale vnímání skutečnosti ještě nebylo reálné. Ten intenzivní zážitek má vytetovaný přes celá záda v podobě vzájemně se doplňujících kruhů. Protože kruh je pro něj dokonalým tvarem. Celistvým, klidným.

Začátkem léta mě Kwjet u stolu jedné pražské putyky seznámil s nejlepší světovou slacklinerkou Faith Dickey. Potkal ji v Německu na festivalu u jezera Bodensee. Američanka, která ve dvaceti přiletěla do Evropy s jednosměrnou letenkou a skoro nulou na kontě. Projezdila Evropu křížem krážem převážně sama stopem. Drobná svalnatá holka vysoká asi metr padesát. Je tak zdatná stopařka, že se tím způsobem i stěhuje. O pár let později zazvonila ve dvě ráno u Kwjeta na Žižkově s veškerým svým majetkem za statisíce, který zabalila do čtyř batohů. Její zavazadla vážila skoro dvakrát víc než ona. Jela ze severu Polska. Každé auto musela chytit přesně v místě, kde ji to předchozí vyložilo. Poslední řidič ji vyklopil uprostřed noci před vchodovými dveřmi v úzké jednosměrné ulici uprostřed Prahy.

Kwjet bere kůži jako nepopsané plátno, kam jehly mohou vepsat ty nejsilnější momenty. Teprve s prvním tetováním jsem pochopila, že mnohem důležitější než obrázek sám je myšlenka skrytá za ním a průběh samotného tetování.

V té hospodě, kde jsme se všichni potkali, si Faith a Kwjet povídali o zážitcích z highline. Já celý večer mlčela, highline jsem viděla zatím jen na obrázku. Mluvili o tom, jak se tělo brání jít do takového prostoru. Jak je těžké se odhodlat a vstát. A když už člověk sebere všechnu odvahu a udělá to, tak nevyhrál, teprve stojí na začátku. Jak se tak strašně soustředí, až mu zmizí periferní vidění. Jak s ním cloumá strach, svazuje ho a on musí roztrhat ty provazy přízemních pochybností a vymanit se do svobody, kterou si pak v sobě nese i do běžných dní. Toužila jsem poznat svůj strach i svou kuráž.

Mirka Jirková, jedna z prvních českých lajnerek. Asi by to sama o sobě neřekla, ale podle mě je šamanka.

Už jsem přešla deset metrů nízko nad zemí a cítila jsem se na slacklinovém festivalu mnohem patřičněji. Možná i proto, že byl druhý během jednoho měsíce a už mě nedoprovázelo tiché šuškání: „Kwjetákova holka. Kwjetákova holka“. Nechci být jen Kwjetova holka! Ale to šeptání mě i těšilo. Večer u ohně jsem rozpoznávala jednotlivé lajnery. Kwjet mi o nich vyprávěl. Kolouch, Mirka, krásná štíhlá lajnerka a horolezkyně. Mladý vysoký Peeto a Voříšek se svým tichým úsměvem.

Peeto jako jeden z mála přešel krátkou slackline hned napoprvé, ač si nebyl jist, jak to udělal. Gymnastika mu dala dobrý základ a díky své systematičnosti se rychle zlepšoval. Už dva týdny po prvním kroku na slackline toužil vyzkoušet lajnu ve výšce, ale ještě se neuměl zvednout ze sedu do stoje. Bez toho to nejde. První dva metry hrozí, že by se člověk při pádu trefil do skály. Proto se highlineři nejdřív odšoupnou po zadku do bezpečné vzdálenosti a pak se zvednou. Mirka, která si ještě dobře pamatovala své highline začátky, za ním tehdy přišla. „Peeto, jestli chceš, můžu ti s tím začátkem pomoct. Cvaknu^6 se tam nahoře do kotvení,7 a jak jsem dlouhá, tak se táákhle natáhnu a podám ti ruku. Uděláš pár kroků a pak můžeš klidně hodit odsedku.“ Jó, odsedku, říkal si Peeto. A mírně ho mrazilo. Přesto oba vylezli na věž a Peeto vstoupil na lajnu. Pustil se Mirčiny ruky. Udělal dva malinké krůčky vpřed. „M-Mirko,“ řekl tiše, aniž by se otočil, „jsi tam ještě?“ Byla. Dva krůčky zpět a pevně sevřel její štíhlou dlaň.

Mirka působí velmi klidně, ale má v sobě i vášeň a neústupnost. S bojovnou Mirkou se setkávají hory, na které leze. S klidnou Miri se potkávají lidé. Třeba Voříšek. Vysoký snědý kluk, který moc nemluví. Kdysi dostopoval na highline sraz, o kterém se dočetl na Kolouchových stránkách. Najednou se vyloupnul z lesa. Nikdo ho neznal. Chtěl jít na lajnu. Co od něj asi čekat? Běželo všem hlavou. Kdekdo radil co a jak, jen Mirka se na něj klidně dívala z protější strany. Byl nervózní. Těžce polknul. Zvednul se. Byl prvně na highline, bylo jasné, že hned spadne, ale on udělal krok! Rozechvěle se pohyboval. Dokonce šel. „Mysli jen na ten krok, co právě děláš,“ řekla Mirka tiše. „Nic jiného tě nezajímá.“ Koukal na konec lajny a periferně viděl Mirku. Potichu na něj mluvila, dokud nedošlápl na skálu. Byl poprvé na highline? Jak to, že ji přešel? Voříšek chodil po lajně už dva roky, ale jen doma na zahradě. Napnul si ji tam jeho táta, lezec. Nejdřív si říkal, co ten táta blbne, ale než přijel na první highline, uměl přejít dvacet pět metrů po slepu. Představoval si často, že jde nad propastí, ale tehdy to bylo prvně, doopravdy.

Na tyhle všechny jsem koukala přes oranžové plamínky. Ještě jsem je neznala a netušila jsem, co všechno s Peetem a Voříškem zažiju. Zato jsem moc dobře věděla, že tento víkend chci zkusit highline.

Celou sobotu jsem trénovala chongo 8 , jeden ze způsobů, jak si na lajně stoupnout ze sedu. V noci jsem snila o tom, že budu highlinerkou. Budu jezdit na výpravy a vracet se se šrámy na těle, odvážná a s bohatstvím v srdci. Co hodinu jsem se budila. Pořád byla tma. V půl šesté jsem už nemohla vydržet ve spacáku. V ranním oparu jsem ještě nacvičovala chongo a v pauzách jsem hypnotizovala hodiny, aby už všichni vstali a šlo se nahoru. Kolem sedmé se začala rojit první ptáčata. V půl deváté byl kemp na nohou. A já si začala přát, aby snídaně trvala věčnost, aby se nikdy nahoru nešlo. V devět jsem byla pod skalou. Čas utíkal. S každým, který vlezl na lajnu, jsem to prožívala. Cítila jsem strach, poléval mě studený pot a radovala jsem se, když ji někdo přešel. Kolem poledne jsem vylezla na vršek té osmimetrové věžičky, odkud vedla lajna. Pouštěla jsem před sebe všechny nově příchozí, až mi šéfik Smolda řekl: „Pak jdeš ty!“ Neopovažovala jsem se mu odporovat a začala se mi trochu točit hlava. Uvázat uzel, sednout si obkročmo na lajnu. Vyšoupnout se do prostoru. Svaly mám napnuté. Křečovitě svírám lajnu. Přesto se nekompromisně posouvám od skály pryč. Připravím se na chongo. I kdybych teď spadla, nic se mi nestane, jen se proletím vzduchem. Uklidňuji se. Všechnu pozornost soustředím na kus zeleného koberce na druhé straně. Zvednu nohu, položím ji před ruku. Rukou se pouštím lajny a mávnu s ní, abych chytla balanc. A pak se zdvihám. Strašně vysoko. Jsem obrovská v obrovském prostoru. Krok. Výbuch radosti. Pád.

Vyšplhám zpět na lajnu, doručkuji ke skále a celé to zopakuji. Zbytek dne, týdne i měsíce nemohu přestat myslet na ten jeden krok. Jak je možné, že se člověk může takhle udržet ve vzduchu? Celé to ohromné těžké lidské tělo je podepřeno jen chvějící se tenkou lajnou. A jak je možné, že to umí i to mé?

Přesně toto následovalo po mém prvním kroku.

Nebát se a dýchat

Faith žila kolem roku 2010 v Polsku. Opakovaně slýchala od tamních holek, jak je pro ně náročné s highline začít. Měly pocit, že nejsou tak odvážné jako kluci, aby přišly a hned se do toho pustily. Chtěly chvíli na lajně jen sedět a pak se teprve zvednout. Měly ale pocit, že na to není čas, že zaclání. Faith se tak nikdy necítila. Když přijela do Evropy, lajny ji nadchly. Vůbec neváhala. Ale co když je jenom bojovnější? Uvědomovala si, že má v sobě rozhodnou sílu. Vyrůstala se svou mámou a ségrou v karavanu v texaském Austinu. Zažila odvrácenou tvář Ameriky. Tak jednoduše, jak můžeš ve Státech letět nahoru, můžeš i padat dolů. Její máma volila, jestli ze svého mizerného platu zaplatí holkám školné nebo zdravotní pojištění. Faith chtěla být návrhářkou. Po maturitě se rozhodla rok pracovat a vydělat si tolik, aby mohla studovat dál. Přes den pracovala v kavárně, večer nosila pivo v irské hospodě. O víkendech pracovala na paintballovém hřišti a hlídala děti. Zvládala makat přes osmdesát hodin týdně. A pak usnula za volantem, když přejížděla z kavárny do hospody. Plán, který se zdál tak jistý, se roztříštil stejně jako auto. Do konce roku nestihne vydělat dost. Příští rok nemůže jít na školu. Možná se nad tím vším potřebuje zamyslet. Někde daleko. Třeba v Evropě. Netušila, že tu zůstane tak dlouho, ani že se stane nejlepší highlinerkou na světě.

S těmi holkami jí to přeci jen nedalo. Možná že potřebují jiný přístup. Ještě v roce 2010 zorganizovala první Girls Only Slackline Festival. V Čechách. Protože jsou uprostřed Evropy. V lezecké oblasti Ostrov u Děčína, kterou znala od Kwjeta. Široké zelené údolí plné břízek a borovic, rámované černými skalami. Prostředkem teče potok, končí tu silnice a telefonní signál se dá chytit jen na vršcích věží. Lajnu jí pomohl natáhnout její kluk Janek, skvělý polský slackliner. Žádná z holek, které přijely, nevěděla nic o napínání.

Faith Dickey na Girls Only Festivalu (dnes Women’s Highline Meeting), který každý rok v Čechách organizuje. Faith dlouhé roky posouvala ženský slackline. Tohle je jedna z disciplín, ve které ji už víc jak deset let žádná žena nepředčila. Freesolo, chůze bez jištění.

Byly tam Polky, Němky a z Prahy jsem dorazila já s Domčou, svojí spolužačkou a skvělou lezkyní. Šly jsme úzkou pěšinkou mladým lesem po huňatém mechu, až se před námi otevřel výhled do kraje. Proti útesu, na kterém jsme stály, se tyčila osamělá věž z černého pískovce jménem Doga. Základnu měla užší než vršek, což umocňovalo pocit závrati. Z útesu vedla přímo doprostřed věže lajna. Faith si dřepla ke kotvení. „Takhle se dělá osmička,“ provazovala uzel svým sedákem. „Nebojte. Před tím, než vlezete na lajnu, vás zkontroluju.“ Pak si sundala boty a lajnu tam i zpět přešla s naprostou lehkostí. Lajna byla až do neděle bez přestání obsazena. Přesto nikdo nikam nespěchal. Některé holky se prvních několik pokusů neodvážily pustit lajny rukama. Jiné se do chození vrhaly doslova po hlavě, třeba Domča. Kdo nebyl na lajně, posedával okolo. Všechny jsme se vzájemně chápaly. Sakra, je to těžký! Faith nás neúnavně ujišťovala, že na to máme.

Celé dva dny jsem prožívala stejně. Stoupající nervozita před každým pokusem. Ochromující strach, když jsem si sedla k lajně a začala se přivazovat. Jako by můj mozek vzal někdo do kleští a drtil jej. V žaludku jsem cítila ledový chlad. D ýchala jsem ztěžka, povrchově. Přestávaly mě poslouchat ruce. Tuhly v podivné křeči, aby mi znemožnily dokončení uzlu. A pak jsem si sedla na lajnu a rozechvěle jsem se posouvala do prostoru. V mé hlavě byl děsivý hluk. Jako by tam něco praskalo, bortilo se a propadalo. Přesto jsem se vždy donutila zvednout. Hluk se v tu chvíli ještě zhoršil. Strach, který svíral můj mozek a žaludek, vytáhl ostré drápy a řezal na cáry poslední kousky jistoty, že to přežiju. Pád. Úleva. Někdy naštvání, že jsem opět podlehla své vlastní slabosti.

Začala jsem před svými pokusy odcházet přes les na malou vyhlídku. Hleděla jsem do něžné krajiny a pomalu klidně dýchala. Myslela jsem na lehkost, měkkost, ticho. Nejlepší bylo z vyhlídky vlézt rovnou na lajnu. Nezastavit se. Jako robot, provádět jeden úkon za druhým. Sednu si, přivážu se, nádech, výdech, na lajnu, posunout se, nádech, výdech. Šoupu se dál, nádech, výdech a zvednout se. Někdy následoval krok, někdy dva. Ale vždy pád. Uměla jsem vylézt z odsedky, ale z visu na rukou mi nešlo vyšvihnout se zpět do sedu. Proto jsem pokaždé ručkovala na skálu. „Nevím, proč nikdy neudělám víc jak dva kroky?“ postěžovala jsem si směrem k holkám. „Anča, dýcháš u toho?“ zeptala se Faith. „Zkus příště vydechnout, až budeš dělat první krok.“ Měla pravdu, vůbec jsem nedýchala.

V neděli večer jsem byla tak vyčerpaná, že jsem nemohla řídit. Ležela jsem na zadní sedačce přikrytá spacákem, a než jsem usnula, celé mé tělo se nekontrolovatelně třáslo.

Těsně před pádem.

Hned víkend nato jsem byla na Doze znovu. S partičkou českých lajnerů. Byli úžasní, já ne. Hrůza. Víc jak šest kroků jsem nezvládla. Svou první highline Krátkonožku jsem přešla až někdy v říjnu. Její honosný název vypovídá jak o kráse lajny, tak o mém výkonu. Je dvacet metrů vysoko, ale jen osm metrů dlouhá. Podaří se mi ji přejít až na dvacátý pokus. Nemám z toho vůbec radost. Jsem omlácená a naštvaná. Proč jsem to proboha nemohla přejít třeba na pátý pokus?

Za highlinerku se ještě nepovažuji. Ale už si to doma představuji. Někdy se jen tak navlíknu do sedáku. Přikrčím nohy, mávám rukama nad hlavou a s přimhouřenýma očima koukám jako do dálky. Jsem ladná a uvolněná. Realita je jinde. Na Nový rok 2011 napneme s Kwjetem lajnu s názvem Mechobeton. Je v Praze v Divoké Šárce a není jisté, jestli ji ve vzduchu drží skála nebo mech. Ale vzhledem k tomu, že je mínus deset, tak je to fuk. Zatímco Kwjet se promenáduje sem a tam, mně se nepodaří ani jeden pokus, na který bych mohla být hrdá. „Jak na Nový rok, tak… Ach jo! Nepřejdu letos ani jednu lajnu,“ stěžuji si. „Takhle to přeci nemůžeš brát! To je, jako kdybys řekla, že celý rok nerozmrzneš. Budeš prostě na lajnách od nevidím do nevidím.“

A to měl pravdu.

Poměr kroků a pádů byl z počátku dost neuspokojivý. A jestli vás napadlo, to co vás napadlo, pak ano, přesně tam jsem spadla.

Longline, tak snadné může být chodit vzduchem pár čísel nad zemí a přesně tak snadné může být i spadnout dolů.

5 Bouldrování – lezecká disciplína. Lezení krátkých cest bez lana. Padá se většinou do matrací zvaných bouldrmatky.

6 Cvaknout se – hovorový výraz pro to, když se někdo zajistí pomocí karabiny a smyčky, případně lana.

7 Kotvení – je souhrnné označení pro systém smyček, karabin, šeklů, spansetů a případně nýtů, které drží lajnu přidělanou ke skále. Mnohem víc si můžete prohlédnout v příloze.

8 Chongo – způsob zdvihnutí se ze sedu na lajně do stoje bez dotyku země.

2. kapitola

Nepoznané

Klub 100 plus

S každým metrem délky se lajna pohybuje jinak. S každou novou délkou je slackliner znovu začátečníkem. Lajna bičuje neúprosně jak pochyby, tak přehnanou sebedůvěru. Rovnováha leží přesně tam, kde se málo ještě nezměnilo v moc. Sto metrů dlouhá longline je vstupenka mezi vážené lajnery. Do klubu 100 plus. V květnu 2011 jsem ji konečně přešla. Posledního čtvrtroku jsem všude tahala krosnu s lajnou a kladkami. Stovku jsem v parku napnula tak desetkrát a pokaždé jsem spadla na úplném konci. Už jsem cítila na jazyku přicházející vítězství a svou vlastní lačností jsem se o něj připravovala.

Rovnováha leží přesně tam, kde se málo ještě nezměnilo v moc.

První rok jsem při sezení na highline cítila podobné pocity, jako když se odhodlávám ke skoku do vody z výšky. Stoupající napětí ale neskončilo tím, že jsem se zvedla. Tím to teprve začalo.

Ze začátku si highline brala mou veškerou pozornost. Stačilo tam strávit deset, patnáct minut a další hodinu jsem potřebovala odpočívat.

Pro mě je součástí slacklinigu i napínání. Je to přinejmenším půlka celé té zábavy. Někdy jde celý útes obejít. Někdy je potřeba vylézt na obě strany a vymyslet, jak je propojit. Z vršků věží se většinou hází tenké lanko zvané repka^9. Dole pod skalami čeká někdo z týmu, kdo lanka z obou stran propojí. Pak týmy na obou věžích začnou tahat, až se repka dostane do vzduchu, a to je chvíle pro poslání lajny. Tu je třeba nejdřív vytáhnout v batohu na jednu z věží. Chtěla jsem všechno umět. Kwjet mě neučil postupy, ale přemýšlení o celém systému. Každá lajna je jiná. V Čechách nejčastěji napínáme bez vrtání. Omotáme pevnostními smycemi celou věž nebo vzpříčíme kládu do nějaké štěrbiny. U každého prvku se mě Kwjet ptal: „Kdyby tohle prasklo, co tě chytí?“ Z toho důvodu mají lajny ve výškách vše zdvojené. Někdy trvá napínání několik hodin, někdy dva dny. Je to zkouška trpělivosti a důvěry v druhé. Často někde visím v nepříjemné pozici a čekám, až ostatní něco dokončí. Jindy vím, že všichni čekají, až něco udělám. Musím být soustředěná, přesná, rychlá, přemýšlet dva kroky dopředu. A když čekám, musím zůstat v klidu. I když se sem tam něco zamotá nebo spadne.

Kwjet vymýšlel víkendové napínání highline vždy tak, aby alespoň jedna lajna byla pro mě. Krátká, ale pokaždé o pár metrů delší než předešlý týden. Byl ve skvělé formě, za lajnami pořád někam jezdil. V mnoha případech mě se sebou nemohl vzít. Navíc tušil, že chci být součástí týmu, ne doprovod. Nikdy mi ze svých výletů nepsal ani nevolal. Můj pocit uraženosti se postupně přetavil v pochopení, že mi to nedělá naschvál. Došlo mi, že se od Kwjeta nedočkám ani kytek, ani dárků. Že často nebudu vědět, kde je a co dělá, a chci-li ho vidět častěji než jednou za týden, musím ho nahánět. Zato ale chodím s klukem, který je sám sebou a chce, abych byla taky taková. Když pak odjel s Faith a dalšími dvěma lajnery na pětitýdenní lajnování do Maroka, sama sebe jsem překvapila, že nežárlím. Ale strašně jsem si přála, abych jednou byla taky tak dobrá a jezdila po světě za lajnami.

Sopka a skála

Ostrov u Děčína je doslova ostrovem, kam přes moře lesů nedoléhají běžné starosti, hluk civilizace ani modré světlo obrazovek. Spí se jen tak pod širákem. Život se smrskne do duhové kuličky, kam se vlezou jen základní potřeby a lajny. Na zimu se celé údolí pokryje ledem a je těžké se do něj vůbec dostat. Na jaře půda rozmrzne, je vlhká a voní jehličím. Tisícům břízek vyraší lístky tak zářivě zelené, že se člověku chce smát. Na černých pískovcových skalách jsou zase lezci a lajneři. Na jaře 2012 jsem každý den prodlouženého víkendu chodila na highline se jménem Planeta Slackturn. Toužila jsem ji přejít. Byla jsem ochotna vložit do toho všechnu energii. Poslední den se to podařilo. Nechala jsem všechny daleko za sebou na druhé straně údolí. Unavená a nadšená. Chci být sama. Nechce se mi mluvit. Potřebuji si odskočit. Odvážu se od lajny. Bosa kráčím po měkké lesní zemi a je mi báječně. V hlavě prázdno jak ve velkém bílém pokoji zalitém ranním sluncem. A jak dřepím v trávě, vkrade se do toho pokoje neodbytný pocit, že mě někdo sleduje. Ten směr je nezpochybnitelný. Jako když se na někoho zadívám na nádraží. Několikrát se prudce ohlížím. Ale nic. Tím směrem je jen taková malá, mechem zarostlá pískovcová skála.

Kouzelné místo, Ostrov. Kam nedoléhá signál našich antén, kde voní borovice a mechy tiše šeptají.

Vzpomenu si na kamarádku, která mi nedávno vyprávěla, jak na Zélandu rozmlouvala se sopkou. Ač jsem se snažila, moc jsem jí to nevěřila. Ale pak Martina povídá. „… tak jsem si vybrala takovou malou sopku. Docela malou, která by se mnou třeba mohla chtít mluvit. Sedla jsem si a koukala na ni. Uklidnila jsem se. Pak jsem uvnitř sebe řekla: Sopko, chtěla bys se mnou mluvit? A čekala jsem, co se stane. Ona odpověděla: ,Jestli se mnou chceš mluvit, musíš mě uctít.‘ Uvnitř sebe jsem ji uctila a ona na to: ,Musíš mě uctít víc.‘ Soustředila jsem se ze všech sil, abych ji uctila vším, co ve mně je. Sopka na to: ,Ještě víc!‘ To je teda zvláštní, říkám si. Ale ještě jednou se do sebe ponořím, vydoluju vše, co ve mně je, a tím vším ji uctím. A sopka: ,Jak jsi teď uctila mě, tak bys měla ctít sebe každý den.‘“

Netuším, s čím má kamarádka mluvila, možná sama se sebou. Ale jsem zvědavá. Jdu blíž k té zamechované skále a čekám, co se stane. Dlouho se neděje nic. Jen tam sedím. Nepřemýšlím. V hlavě prázdno a lehko. Jsem otevřená čemukoli, co by mohlo přijít. Áuu! Přišla bolest. Vnitřní bolest. Prudká a palčivá jako pocit viny. Jen na kratičký okamžik. A je pryč. Dál nic. Nerozumím… Koukám před sebe. Čekám, co bude dál. Chvilkový pocit smutku, lásky, naděje. Jako když vás odmítne někdo, koho moc milujete. Je vám z toho smutno, ale nelitujete ani jediné vteřiny, kterou jste s ním strávili. A zas nic. Bezeslovně říkám v myšlence: Ne-ro-zu-mím. Sedím. Nehodnotím to. Myslím, že to není konec. Čekám. Zaplavuje mě klid. Takový, který jsem v sobě dosud nenosila. Jsem úplně lehká. Jako bych byla průhledná a slunce by klidně mohlo svítit skrz mě. Na stejně malou chvíli, jako jsem cítila smutek a bolest, teď cítím vřelost. A zas nic. Vím, že nic víc už se nedozvím. Odnáším si závan toho klidu a nerozluštěnou zprávu. Třeba její význam někdy pochopím. Anebo ne.

Úspěch s hořkou příchutí

Lajnová komunita je malá. Prvně v životě mám spoustu kamarádů z Německa, Polska, Francie. Jsme novodobí hippies, stopujeme a vše mezi sebou sdílíme. Vydáváme se na různá místa. Mezi nimi bylo i v létě 2012 Oberammergau, místo, kde se plochá krajina kolem Mnichova dramaticky vrásní v začínajících Alpách. Než lajny poslední den sundáme, jdu ještě jednou na Aladina. Nejvystrčenější lajnu tohoto údolíčka, přes čtyřicet metrů dlouhou. Zkouším ji od prvního dne, ale bez pádu jsem ji ještě nepřešla. Jsem na druhé straně, když zmerčím Alexe. Alex Schultz je jeden z nejlepších lajnerů na světě a čeká, až to laskavě přepadám zpátky. Jsem o to nervóznější a dělám víc chyb. „Alexi! Jestli chceš jít, tak já přejedu zpět po kladce.“ „V pohodě, Anče. Nikam nespěchám. Hezky si to přejdi.“ A aby nebylo pochyb, ještě dodá: „A užij si to!“ Ulevilo se mi. Přešla jsem to bez pádu a hrozně mu děkovala, že mi dal čas.

Po lajně mě hnala čistá touha překonat sebe samu. Kal strachu a závisti se rozvířil, až když kámen zpychlého ega dopadl na bahnité dno mých tužeb.

Teprve o pár týdnů později jsem se dozvěděla tu báječnou novinu: Cože? Těch 42 metrů je holčičí evropský rekord. Fakt? Já mám rekord? Jsem nejlepší v Evropě? Nechápu. Nevěděla jsem, že můžu být v něčem tak dobrá. Jasný, je to malý sport. Ale furt! Nic v mém životě nenaznačovalo, že bych mohla být v něčem nejlepší.

Jak sladce asi chutnalo Evě jablko? Řekla bych, že ještě o něco lépe než mně úspěch. Přesto to byl naprosto opojný pocit. Chtěla jsem ho krotit, ale nešlo to. Radost z vlastní hodnoty ze mě stříkala na všechny strany. Vystřízlivění přišlo záhy. Nikoho to nezajímalo. Očekávala jsem, že se mnou někdo udělá rozhovor, alespoň pro nějaký menší lezecký nebo outdoorový server. Nic. Pro jistotu jsem začala bedlivěji sledovat, jak která Evropanka chodí. Čistě proto, abych měla čerstvé informace o svém rekordu, kdyby přece jen zavolal nějaký novinář. A ozvala se paní z interního časopisu jedné automobilky. Hrdě jsem si nechala zaslat pět výtisků s mým rozhovorem. Říkala: „Dost možná vás teď novináři začnou kontaktovat. Jste zajímavá a ten sport, co děláte, se pro tisk hodí.“ Nikdo další se následující dva roky neozval.

Všichni jsme se v té naší malé slacklinové komunitě znali. Nejlepší lajnerky Evropy byly mé kámošky, parťačky. Jenže od té doby, co jsem přešla rekord, jsem jim přestala přát. Když jsem je viděla jít po něčem dlouhém, přála jsem si z celého srdce, aby spadly. Aby to nedaly a já nepřišla o prvenství. Nebyla jsem si vůbec jistá, zda zvládnu přejít něco delšího. Hnusily se mi takové myšlenky. Snažila jsem se je nějak vyhnat z hlavy. Vracely se tam. Nikdy bych nepřiznala, o čem přemýšlím. Styděla jsem se. Dávala jsem si pozor, abych ani slůvkem neodkryla své špinavé karty, přesto má závist pronikala do vztahů cestami nevyřčených pocitů.

Už jako malá holčička jsem uměla slušně závidět, ale vždy to bylo oprávněné. Ti, kterým jsem nepřála, si svůj úspěch ani oblíbenost nezasloužili. Měli to snazší než já. Teď jsem si nic takového nemohla namlouvat. U holek se nic nezměnilo. A u mě z hodiny na hodinu vše.

Musím s tím skončit. Začala jsem hledat jak. Ale všude jsem četla, že určitá míra soutěživosti je zdravá. Je dobrou motivací k lepším výkonům. No, to je asi pravda. Co když ztratím motivaci? Ať jsem to v hlavě převracela jakkoli, pořád jsem do toho zabředala hloub. S každou akcí, s každým pohledem na sociální sítě. Potřebovala jsem z toho ven. U všech profilů, které mě rozptylovaly, jsem vypnula sledování. Nepřestala jsem s nimi kamarádit, jen se mi přestaly zobrazovat jejich fotky a komentáře. A když se na skalách nějaká dobrá holka chystala na pokus, odešla jsem. Snažila jsem se zaměstnat svou mysl něčím jiným, abych nepřemýšlela o tom, v jaké části lajny asi je a jak jí to jde. Mysl nešla vypnout tak jednoduše, nemá žádné tlačítko, co se jen tak stiskne. Přesto se mi trochu ulevilo. Jenže jsem potřebovala nějaké řešení. Nemůžu se do konce života takhle schovávat. Jediné východisko, které mě napadalo, bylo přestat soutěžit. Jenže co když se přestanu i snažit? Co když to byla má tajná motivace, kterou jsem si nikdy nepřiznala, protože jsem se bála, že neobstojím? Pokud je na miskách vah úspěch proti upřímnosti, pak volím druhou variantu.

9 Repka – tenké lanko, při slackliningu používané na propojování věží.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Od slackline k tiché radosti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.