Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Zeno Alexander

Magická knihovna

Přeloženo z anglického originálu The Library of Ever
Copyright © by Zeno Alexander, 2019
Translation © Eva Kadlecová, 2020

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou BAMBOOK
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 7585. publikaci

Odpovědná redaktorka Kristina Hlaváčková
Překlad Eva Kadlecová
Jazyková úprava Marie Hajdová
Návrh obálky TypoText
Grafická úprava a sazba TypoText
První vydání, Praha 2020
Vytiskla tiskárna FINIDR, s. r. o.

© Grada Publishing, a. s., 2020

ISBN 978-80-271-1557-0 (ePub)
ISBN 978-80-271-1556-3 (pdf)
ISBN 978-80-271-2284-4 (print)

Hrdince, která mě zachránila

KAPITOLA PRVNÍ
Lucka přichází

Lucka byla příšerně nešťastná.

Byla příšerně nešťastná, přestože se povalovala ve velikánské limuzíně. Tak příšerně nešťastná, že sebou dokonce praštila na tu velkou koženou sedačku a kopala nohama do dveří. Byla příšerně nešťastná i přesto, že měla neuvěřitelně bohaté rodiče a chůvu, která si jí nevšímala, prostě přese všechno. Rodiče si odjeli a strčili ji téhle ženské. Chůva, která si jí nevšímá, by normálně byla perfektní, jenže tahle chůva trvala na tom, že bude Lucku tahat v limuzíně rodičů po celém městě, aby mohla navštívit všechny přátele a nakoupit různé nesmysly a vůbec udělat úplně každou nudnou věc, jakou jen dospělý může chtít dělat. A Lucka si to všechno musela odbýt s ní a to byla hrozná NUDA. NUDA. NUDA.

Vyzkoušela úplně všechno, aby tohle léto bylo zajímavé. „Podívej!“ řekla třeba matce, která si právě vybírala svoje nejpřepychovější šaty na výlet, kam Lucka nepojede. „V planetáriu hledají pomocníky. Můžu se přihlásit!“

„Nesmysl, Lucko,“ řekla na to její matka.

„Ale proč ne? Mám ráda hvězdy.“ A to opravdu měla, i když si je sotvakdy prohlédla, protože strávila celý život ve velkém rozsvíceném městě. „A co tohle? Muzeum umění hledá turistického průvodce!“

„Směšné!“

„A pavilon velkých koček v zoo hledá někoho na krmení tygrů!“

„Absurdní!“

„Ale PROČ?“ zeptala se Lucka, která si byla jistá, že kteroukoli z těch věcí by klidně mohla dělat, jen kdyby dostala příležitost.

„Protože nikdo z nich nepřijme na výpomoc jedenáctiletou holku,“ konstatoval její otec zalezlý do druhé skříně, odkud se snažil vybrat na cestu některou ze svých pěti set kravat. „A teď už přestaň myslet na hlouposti a radši se snaž vycházet s chůvou. Pochází z velmi dobré rodiny.“

A tak se Lucka povalovala na zádech na tom neuvěřitelně pohodlném zadním sedadle limuzíny a civěla z okýnka na ubíhající mrakodrapy. Pomyslela na to, jak strašně se nudí, a znovu kopla do dveří.

„Nech toho,“ řekla chůva zcela zabraná do telefonu. Seděla na vlastním sedadle asi o metr dál.

Lucka se trochu nadzvedla, aby viděla na město, všechna jeho muzea a parky plné stromů ke šplhání a zahrady se sochami. Na celém světě bylo tolik nádherných věcí, a ona nemohla ani jednu z nich prozkoumat. A ještě v den, kdy si oblékla své nejoblíbenější volné a pohodlné šaty v naději na trochu toho dobrodružství. „A kam jedeme teď?“ zeptala se. Chůva strávila celé dopoledne běháním z jednoho ohavného butiku do druhého. Nakupovala si šaty na večírky a Lucka zatím jen seděla na židlích a neměla co dělat. Celý včerejšek zase strávily v parfumériích. Lucka proto chtěla vědět, jaké další noční můry ji čekají dnes odpoledne.

„Do knihovny,“ odpověděla chůva. „A teď mlč, chybí mi už jen jeden bonbón, abych vyhrála zlatého vrabčáka.“

Lucka trochu ožila. „Do knihovny? Ty? Proč?“

„Jdu si pro knížku. Chci udělat dojem na kamaráda, za kterým pojedu pak.“

Lucka se posadila. „Můžu jít do dětského oddělení?“ Nuda nebude pár dní tak hrozná, když vedle sebe bude mít komínek knížek, napadlo ji.

„Ne,“ řekla chůva.

To se ještě uvidí, pomyslela si Lucka. Chůva si jí koneckonců moc nevšímala.

Šofér jim zastavil před schodištěm knihovny, opřel se zády o limuzínu a rozbalil noviny.

„Nedělejte si pohodlí,“ upozornila ho chůva. „Nebudeme tam dlouho.“ Nato vytáhla z kabelky čokoládovou tyčinku a začala ji přežvykovat.

Lucka a šofér si vyměnili soucitné pohledy a chůva vykročila s Luckou v závěsu po schodech (vesele přežvykovala čokoládovou tyčinku, když míjela nápis NEJEZTE V KNIHOVNĚ). Za jejími zády ale byla Lucka jen zpočátku, protože jak stoupaly po schodech, začala zrychlovat. Než zastavily u recepce, už nebyla za zády vůbec. A v tu chvíli bylo snadné se vytratit.

Upalovala kolem řady regálů a pak kolem další, aby před chůvou získala náskok, než zamíří do dětského oddělení. Lucka milovala dětská oddělení knihoven. Milovala knihovny vůbec, milovala být obklopená tím tichem a lidmi, co si čtou. Doširoka rozhodila paže a zhluboka se nadechla. Tato knihovna byla docela nová a na Lucčin vkus ještě dost nevoněla po knihách. Ale zato měla překrásná veliká okna, jimiž se dovnitř dychtivě dralo sluneční světlo, a úchvatné cedrové trámy, které se táhly až k vysokému stropu. Rodiče ji sem sotvakdy vzali, a Lucka si předsevzala, že až bude velká, bude si chodit do knihovny, kdy se jí zachce.

Úniková cesta ji vedla dlouhou oklikou. Ocitla se v oddělení s filozofickými spisy (ty si přečtu, až budu starší, slíbila si) a knihami o matematice (matematiku milovala, ale kvůli ní tu dneska nebyla). Zatočila do uličky, která ji najisto dovede do dětského oddělení, ale místo toho skončila v místnosti plné knížek v cizích jazycích. Vrátila se tedy, a skončila obklopená poezií. Proběhla kolem dějin a divadla a dala se doleva k biologii. Ale dětské oddělení nikde. Místo toho se zdálo, že jsou police a regály stále vyšší a vyšší a uličky delší a spletitější.

Ztratila se. To ji naplnilo radostí.

Jak tak stála a v duchu si probírala známé strategie, jak se dostat z bludiště (můžete například zatáčet pokaždé doprava), najednou uslyšela hlasy. Nakoukla za roh a uviděla o něco mladšího chlapce, jak se snaží proniknout do malého sálu plného složitých knih o astrofyzice. V cestě mu ale stál nějaký pán.

Ten pán měl otylý, narudlý obličej a vypadal rozzlobeně. Na hlavě mu trůnila buřinka a tělo mu svíral příliš těsný svrchník, který v ten teplý letní den působil dost podivně. Na kabátě byl štítek s nápisem KNIHVNÍK. „Tam nemůžeš,“ říkal tomu hochovi.

„Ale já se chci jen podívat,“ přemlouval ho chlapec.

„Na tyhle knížky jsi ještě moc malý. Nerozuměl bys jim. A kromě toho jsou plné lží. A teď už jdi!“

To už se ozvala Lucka. „Opravdu? Ty knihy lžou? Tak proč jsou tedy v knihovně?“

Mužova hlava se k ní zvolna otočila, ale zbytek jeho těla zůstal nehybný. Potom se mu pod kabátem něco pohnulo, jako by se mu po břiše plazil had. Lucka se strachy zachvěla a udělala krok zpátky.

„Dlouho nebudou,“ pronesl chlap tiše a zúžily se mu oči. „Brzy se jich zbavíme.“

Lucka těžce polkla a pak se podívala na kluka, který si ji prohlížel s nadějí v očích. „Ale vy přece vůbec nejste knihovník,“ řekla tomu pánovi a ani se jí přitom nezachvěl hlas.

„Jistěže jsem,“ zamumlal pán. Lucka měla pocit, že mu cosi zajiskřilo v očích. Ukázal prstem na svůj štítek.

„Knihovník se takhle nepíše,“ upozornila ho Lucka.

V jeho očích znovu zajiskřilo, jako když zakmitá hadí jazyk. „Je to starší zápis slova.“

„Raději půjdu najít opravdového knihovníka,“ odtušila Lucka, vzala chlapce za ruku a otočila se k odchodu. Opravdu chtěla najít knihovníka, ale taky se chtěla dostat co nejrychleji pryč od toho divného člověka. Pak ale zaslechla něco jako zasvištění, a když se ohlédla, po pánovi v buřince nebylo vidu ani slechu.

Chlapec zvedl k Lucce oči. „Co mám teď dělat?“

Lucka měla jasno. „Měl bys jít dovnitř a přečíst si, co budeš chtít.“

„Ale ten pán říkal, že jsem moc malý a že v těch knihách jsou samé lži.“

„Hmm,“ zamyslela se Lucka. „Opravdový knihovník by ti nic takového neřekl. Já si myslím, že kdyby tu nějaký byl, řekl by ti, ať jdeš klidně dál.“

„Vážně?“ opáčil chlapec a zadíval se na Lucku vykulenýma očima. „Určitě?“

„Ano. Jdi!“

Chlapec radostně odběhl a brzy se celý ponořil do knihy o Einsteinových gravitačních čočkách. Spokojená Lucka se vrátila k myšlence, že by na toho muže měla upozornit nějakého opravdového knihovníka, a také že by měla najít dětské oddělení, dřív než ji vypátrá chůva.

Buch! Prásk!

Lucku polekalo hromové zadunění, jako když pukne žulová skála. Ozvalo se z míst, odkud právě přišla.

Zvědavě se šla podívat, co to bylo. A bylo to něco, co tam předtím jistojistě nebylo. Na místě obyčejné prázdné stěny se nyní tyčila stará vysoká kamenná zeď. Ve zdi se typínala obrovská klenutá brána. A nad bránou byl zřetelně vytesaný nápis:

VĚDOMOST JE SVĚTLEM

Lucce naskočila husí kůže. Opatrně udělala krok dopředu. Chodba za bránou se klikatila kamsi do tmy. Neviděla, kam vede. Ale zato cítila něco úžasného – vůni mnoha starých knih, zatuchlou a vzrušující vůni, takovou, jakou byste nadšeně čichali, kdybyste vystrčili hlavu na něčí staré půdě. A taky slyšela zvuky, jakési klapání a skřípání, které ale nedokázala zařadit.

Rozbušilo se jí srdce. Za tou bránou leželo něco, co ještě nikdy neviděla, něco nového. Kdyby tu byla chůva, nařídila by Lucce, aby se okamžitě vrátila.

Lucka prošla bránou.

KAPITOLA DRUHÁ
Lucka objevuje knihovnu

Lucka se šourala tmou a přejížděla dlaní po chladném zvětralém kameni. Úžasná vůně starých knih každým krokem sílila. Lucka před sebou brzy uviděla světlo a zaslechla šum mnoha hlasů. Přidala do kroku a světla přibývalo, a pak už se před ní objevil konec tunelu a za ním ohromný kamenný most. Rozběhla se, a když se ocitla na mostě, málem se jí podlomily nohy.

Most překlenoval obrovskou kulatou věž. Napravo i nalevo od Lucky se vinuly dvě vysokánské stěny plné knih, které se nakonec opět setkávaly na opačném konci mostu. Kolem zdí postávaly stovky pojízdných žebříků, jaké lidé používají, aby dosáhli do vysokých regálů. To ty žebříky klapaly a skřípaly, kvapně přejížděly z místa na místo, a po nich lezli nahoru a dolů knihovníci, kteří vytahovali z regálů knihy a zase je vraceli zpátky. Přicházeli a odcházeli dveřmi, tisíci dveřmi, zasazenými do kamenných stěn mezi nekonečnými regály. Tu a tam se pnuly rozlehlé ochozy, po nichž knihovníci s plnými náručemi knih spěchali kolem kruhových oken velkých jako ruská kola. Lucky, která tomu všemu s úžasem přihlížela, si nikdo z nich nevšímal.

Zaklonila hlavu. Regály stoupaly výš, než oko dohlédlo. Mnoha dalšími obřími okny zasazenými jakoby nahodile do stěn proudilo dovnitř sluneční světlo. Byly tu i další mosty jako ten, na kterém stála. Klenuly se ladně na všechny strany mezi stěnami. Kolem regálů se vznášely nějaké oblé siluety. Byly moc daleko, než aby je přesně rozeznala, ale připomínaly jí balóny.

Když se trochu vzpamatovala, popoběhla k zábradlí a naklonila se přes něj. Ani pod ní zdi nebraly konce. Spatřila další kamenné mosty, níž a níž, a ty nejvzdálenější křižovaly malé tečky, což museli být další lidé. Přemohla ji závrať a Lucka zavrávorala dozadu. Přímo před ni vystoupal další balón. Byla pod ním připevněná elegantní dřevěná kabina. Okénky viděla, že i ta je plná regálů s knihami. Balón řídil knihovník jakýmsi kormidlem podobným tomu, jakým se ovládá plachetnice.

Lucka vykročila dál na most. Došla na místo, odkud bylo pěkně vidět z jednoho ohromného kulatého okna věže. Spatřila zdi několika dalších věží – pomyslela si, že podobně bude asi vypadat i tahle – a vedle nich vrcholky všemožných dalších budov jako pyramidy a vznešené sloupové stavby, které vypadaly jako… jako… no, teď si na to slovo nemohla vzpomenout, ale byla to taková stavba na kopci v Řecku. A všechny ty stavby propojovaly mosty a pavučiny podivných skleněných rour. Těmi se pohybovaly tmavé postavy. Z takové dálky se nedaly rozeznat.

Snažila se ten úchvatný pohled nějak pochopit, když vtom koutkem oka zaznamenala pohyb na druhém konci mostu. Protější klenutou bránou se k ní nesla hubená a velmi vysoká knihovnice s tmavou pletí. Rychle dokráčela k Lucce a v mžiku už se tyčila nad ní. „Ty!“ oslovila ji ta paní a namířila na ni prst. „Do této části knihovny nesmíš!“

Lucka se musela zaklonit, aby si ji prohlédla. Ta paní musela měřit aspoň tři metry, a navíc měla vysoké podpatky. V podpaží nesla hromádku knih. Všechno na ní bylo tak nějak tenké a ostré, od vysokých podpatků až po špičku na konci nosu. Také dokonale upravený drdůlek hnědých vlasů na temeni hlavy protínaly dvě ostře ořezané tužky. Rty měla stažené a vypadala velice přísně.

„A proč sem nesmím?“ zeptala se Lucka.

„Protože tu nepracuješ,“ odpověděla knihovnice. „Do této části knihovny smějí jen zaměstnanci.“

Lucka pomyslela na chůvu a nakupování a nekonečnou nudu, která ji čekala na zadním sedadle limuzíny. „A mohla bych tu tedy pracovat?“

Knihovnice si Lucku pozorně změřila. „Pověz mi – jak ses sem vlastně dostala?“

„Ozvala se velká rána a pak se objevily dveře.“ Lucka ukázala přes rameno za sebe. „Tak jsem šla dovnitř.“

Knihovnice zlehounka povytáhla obočí. „Aha.“ Podívala se na bránu a pak zpátky na Lucku. A po chvilce přemýšlení se zeptala: „Budeš plnit knihovnickou přísahu? Přísaháš, že budeš pilně pracovat? Přísaháš, že se ničeho nezalekneš a troufneš si nalézt odpověď na každou otázku, ať to bude sebeobtížnější?“

Lucka si stoupla rovně jako pravítko. „Tak přísahám.“

Knihovnice se napřímila do ještě větší výšky. „Přísaháš, že budeš pomáhat hledat cestu ztraceným, budeš přitom improvizovat a myslet pohotově a vynakládat veškerý důvtip a srdnatost?“

Lucka se nedokázala udržet a vzrušeně si poskočila. „Přísahám, přísahám!“

„A,“ pokračovala knihovnice, když upřela na Lucku ještě přísnější pohled, „přísaháš, že budeš vzdorovat nepřátelům vědění veškerou svou silou a odvahou, ať na ně narazíš kdekoli?“

Lucka přestala poskakovat. Poslední část slibu zněla ze všech nejvážněji. „Tak přísahám,“ pronesla proto slavnostně.

„V tom případě tě přijímám,“ prohlásila knihovnice. „Pojď se mnou.“

KAPITOLA TŘETÍ
Lucka se pouští do práce

Lucka kráčela za vysokánskou knihovnicí. Vyzařovala z ní velká autorita. Ostatní knihovníci a knihovnice před ní v úctě skláněli hlavy. Lucka byla dost malá, ale vedle téhle paní si připadala jako trpaslík. Holčička s knihovnicí prošly bránou na protější straně mostu a nechaly rušnou věž s knihami za sebou. Lucka se naposledy ohlédla, aby se tou podívanou pokochala.

„Jen pojď, Lucko,“ napomenula ji knihovnice. „V téhle práci není času nazbyt.“

Lucka poslechla. První den v práci chtěla udělat dobrý dojem. „Odkud znáte mé jméno?“

„Máš ho na jmenovce,“ zněla škrobená odpověď.

Lucka sklonila hlavu. Na hrudi, přímo nad srdcem, měla nádhernou malou jmenovku.

LUCKA
ČTVRTÁ ASISTENTKA
KNIHOVNICKÉHO UČENÍ

Lucka se s tou jmenovkou cítila velice profesionálně, i když ta část „čtvrtá asistentka učení“ jí dělala trochu starosti. Znělo to jako poměrně nízká pozice a ona měla pocit, že se bude muset hodně snažit, aby se vypracovala někam výš.

Nyní se ocitly v majestátní síni, rozlehlé jako stanice podzemní dráhy, s kamennými zdmi. Lemovaly ji vozíky plné zpřeházených knih. Kolem spěchali knihovníci, tlačili další vozíky a ukláněli se vysoké paní. Všechno osvětlovala veliká stropní okna. Lucka popoběhla dopředu, aby se podívala na jmenovku své průvodkyně. Ta dáma dělala tak dlouhé kroky, že Lucka musela pochodovat dvakrát rychleji než normálně, jen aby jí stačila. Přečetla si jmenovku vysoko nad svou hlavou.

MALACHI
ODPOVĚDNÁ VEDOUCÍ

Lucku to ohromilo. Napadlo ji, jestli je dost dobrá, aby se jednou také mohla stát Odpovědnou vedoucí. „Malachi,“ řekla. „To je zvláštní jméno pro ženu.“

„Vskutku,“ odvětila Malachi. „Velice zvláštní.“ Zdálo se, že nad něčím usilovně přemýšlí. „Snažím se vymyslet, kam tě umístím, Lucko. Pověz mi, co se stalo ve Španělsku 5. října 1582?“

To Lucku sklíčilo. „Já nevím,“ přiznala. Její první otázka, a hned selhání.

„Tak tě pro začátek dáme k informačnímu pultu v oddělení kalendářů,“ rozhodla Malachi. „Budeš zodpovídat veškeré dotazy vztahující se ke kalendářům.“

„Ale nebylo by lepší, abych pracovala s věcmi, o kterých už něco vím?“ podivila se Lucka.

„Rozhodně ne!“ Malachi povytáhla jedno obočí. „Pročkoli bys chtěla dělat něco TAKOVÉHO? Absolutně nic by ses nenaučila!“

Lucka si pomyslela, že na tom něco je. Kdyby nemusela odpovídat na otázky o věcech, které nezná, nikdy by se ve své práci nezlepšila. Strávila by celý život jako čtvrtá asistentka učení. Na chvíli si představila sebe samu se šedivými vlasy, jak se plahočí po chodbách coby obstarožní čtvrtá asistentka. Z hrozivých představ ji vytrhlo, až když z prostorné síně vstoupily do menší chodby, která byla tak dlouhá, jak byl předchozí prostor vysoký. Připomínala tunel podzemní dráhy, jen byla na každou stranu desetkrát větší. Kolem se vznášely balóny všech barev. Pod nimi se pohupovaly sloupky knížek svázaných provázkem. Lucka na to vykulila oči. Malachi kvapně zatočila doleva a začala scházet po točitém schodišti.

„Smím se na něco zeptat?“ zeptala se Lucka, kterou ten spěch už trochu zadýchal.

„To vždycky,“ zněla stručná odpověď.

„Nad tou bránou, kudy jsem prošla, byl nápis – ‚Vědomost je světlem‘.“

„Ano, ten by tam měl být. A ty jako zvídavá knihovnice asi přemýšlíš, co to znamená.“

„No… ano!“ vyhrkla Lucka. Trochu se lekla, že jí Malachi čte myšlenky.

„Nejlepší by bylo, kdybys na tohle přišla sama, Lucko,“ pravila Malachi, a víc nic.

Lucka nad těmi slovy přemítala celou cestu po dlouhém schodišti. Dole se ocitly před další bránou, tentokrát nadepsanou slovem KALENDÁŘE. Sál za ní byl opravdu obrovský a dokonale čtvercový. Lucku napadlo, že je tak veliký, že by se do něj vešla celá vila. A jeho zdi byly plné kalendářů. Přímo uprostřed stál stůl a na něm tabulka s nápisem INFORMAČNÍ PULT.

„Tady bude tvoje místo,“ oznámila jí Malachi. „Když přijde čtenář, řekneš: ‚Dobrý den. Jak vám mohu pomoci?‘ A na zbytek už přijdeš sama.“ Než Lucka stihla odpovědět, Malachi už spěchala pryč.

Lucka zůstala sama. Rozhlížela se po stěnách. Zdálo se, že jsou tu kalendáře z úplně každého roku. Všechny byly plné různých poznámek a připomínek. Uviděla roky 1953 a 809 a dokonce 2056 a 3.

Srdce jí poskočilo vzrušením. Její vlastní místo v její vlastní práci! Rozhlédla se. Tohle celé teď bylo její. Pak si ale uvědomila, že může kdykoli přijít nějaký čtenář s otázkou a ona přitom neví o kalendářích zhola nic. Byl čas pustit se do práce. Prohrábla si kapsy, našla stuhu do vlasů a stáhla si černé kadeře do culíku. Potom došla k informačnímu pultu, kde nalezla pohodlnou čalouněnou židličku a regál s knihami. Pročetla si jejich názvy. Nejdříve si všimla slovníku. Vzala ho a nalistovala písmeno P.

Přejížděla prstem po stránce a hledala slovo pročkoli. Použila ho Malachi, ale Lucka ho nikdy předtím neslyšela.

Ale nebylo tam. Lucce to připadalo nespravedlivé. Kdykoli bylo slovo. Stejně jako kdokoli, kterýkoli, cokoli, dokonce jakkoli. To byla situace, která si žádala nápravu. Vzala si ze stojánku pero a pečlivě zapsala mezi pročítat a pročpak:

PROČ•KO•LI: Z jakého důvodu, jako např.:
„Pročkoli by se někdo nechtěl učit novým věcem?“

Spokojeně vrátila slovník na místo a rozhlížela se po nějaké knize, která by jí pomohla dozvědět se víc o kalendářích. Když našla knížku s názvem Cokoli, a tím je míněno opravdu cokoli, co by vás kdy mohlo zajímat o kalendářích, ani ji to nepřekvapilo. Tohle byl koneckonců informační pult v oddělení kalendářů. A tak začala číst. Nechala se knihou naprosto pohltit. Kalendáře byly mnohem zajímavější, než by ji kdy napadlo. Četla a četla a zjišťovala přitom mnoho nových věcí. Například se dozvěděla odpověď na otázku, co se stalo ve Španělsku 5. října 1582: totiž absolutně, vůbec nic. Dne 5. října 1582 se ve Španělsku vůbec nic nestalo, a to proto, že –

Z četby ji vytrhlo něčí odkašlání.

Zvedla zrak. Před informačním pultem stál velmi moderně vypadající robot. Budil dojem pohledného staršího pána v obleku šitém na míru. Kůži měl ale lesklou a kovovou a místo očí dvě blikající červená světýlka. Tvářil se zvídavě. Tenhle robot přišel s otázkou.

Lucka cítila, jak jí vyschlo v puse. Robot vypadal velice vážně a inteligentně. Lucku napadlo, jak by vůbec ona mohla pomoci tak sofistikovanému stvoření. Zhluboka se nadechla, pomyslela si: Jedno po druhém, a vzpomněla si na instrukce od Malachi.

„Dobrý den,“ pozdravila. „Jak vám mohu pomoci?“

„Dobrý den,“ pozdravil robot. Měl hezký, přirozený hlas, který vůbec nezněl roboticky. „Jmenuji se Bendigeidfran. Poslal mě král Hvězdobodu Sedmnáct.“

„O tom jsem ještě neslyšela,“ přiznala Lucka.

„Ve vaší době to místo znáte jako Velkou příkopovou propadlinu,“ vysvětlil robot. „Já pocházím z roku 8000.“

„To je zajímavé,“ odvětila Lucka. Uvědomila si, že by si měla začít psát poznámky. V zásuvce našla krabici nadepsanou ZÁPISNÍKY – VODĚODOLNÉ A&NBSP;OHNIVZDORNÉ. Jeden si vzala a zapsala do něj: V roce 8000 leží ve Velké příkopové propadlině království Hvězdobodu Sedmnáct.

„Ben-di-geid-fran,“ zopakovala potom pečlivě. „To je poměrně dlouhé jméno.“

„Děkuji,“ odvětil Bendigeidfran. „Je velšského původu. Ve Walesu mají některé věci poměrně dlouhá jména.“

Lucka si to připsala do poznámek.

Pak robot pokračoval: „Král mě sem poslal, protože v našem království vládne zmatek. Tedy, ještě větší zmatek než obvykle.“

„A proč u vás obvykle vládne zmatek?“

„Protože lid království Hvězdobodu Sedmnáct je poněkud…“ Robot zaváhal. „No, uvidíte sama. Potřebujeme totiž knihovnici, a král tvrdí, že s ní musí mluvit osobně. On totiž potřebuje vypadat, že má situaci pod kontrolou.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Magická knihovna.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.