PETER MAY

KARANTÉNA

PŘELOŽIL FILIP DRLÍK

BRNO 2020

Lockdown

© Peter May, 2020

First published in English in 2020

Cover design © Head Design (headdesign.co.uk)

Jorg Greuel / Stone via Getty Images

Translation © Filip Drlík, 2020

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2020 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-275-0358-2 (PDF)

ISBN 978-80-275-0359-9 (ePub)

ISBN 978-80-275-0360-5 (MobiPocket)

Obsah

PŘEDMLUVA

PROLOG

PRVNÍ KAPITOLA

DRUHÁ KAPITOLA

TŘETÍ KAPITOLA

ČTVRTÁ KAPITOLA

PÁTÁ KAPITOLA

ŠESTÁ KAPITOLA

SEDMÁ KAPITOLA

OSMÁ KAPITOLA

DEVÁTÁ KAPITOLA

DESÁTÁ KAPITOLA

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

DVANÁCTÁ KAPITOLA

TŘINÁCTÁ KAPITOLA

ČTRNÁCTÁ KAPITOLA

PATNÁCTÁ KAPITOLA

ŠESTNÁCTÁ KAPITOLA

SEDMNÁCTÁ KAPITOLA

OSMNÁCTÁ KAPITOLA

DEVATENÁCTÁ KAPITOLA

DVACÁTÁ KAPITOLA

DVACÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

DVACÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

DVACÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

DVACÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

DVACÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

DVACÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

DVACÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

PODĚKOVÁNÍ

Věnováno Susie

„Tohle je nejhorší chřipkový virus, jaký jsem

kdy viděl… Před ním se nikdo z nás nebude mít

kam schovat.“

ROBERT WEBSTER, VIROLOG

Dětská výzkumná nemocnice St. Jude v Memphisu,

Tennessee, USA

PŘEDMLUVA

Když jsem v roce 2005 marně hledal vydavatele pro svůj román Skála a pro první díl série Akta Enzo, knihu Výjimeční lidé, dělal jsem si rešerše pro detektivní román odehrávající se na pozadí pandemie ptačí chřipky.

Vědci tehdy předpovídali, že ptačí chřipka neboli virus H5N1 pravděpodobně způsobí další chřipkovou pandemii. Odhaduje se, že v roce 1918 zabila španělská chřipka po celém světě dvacet až padesát milionů lidí. A ptačí chřipka — se smrtností přesahující šedesát procent — měla podle prognóz toto číslo mnohonásobně překonat.

Vzhledem k tomu, že jsem v té době už měl za sebou rozsáhlé rešerše o španělské chřipce k jednomu ze svých čínských thrillerů, Hadohlavci, bylo to pro mě blízké téma. Avšak nic z toho mě nepřipravilo na to, co jsem zjistil během rešerší k H5N1, ani na hrůzy, kterými by pandemie ptačí chřipky mohla zachvátit svět.

Začal jsem zkoumat, jaký chaos by způsobila a jak by mohla postupně rozložit společnost. Děj jsem umístil do Londýna, který se stal epicentrem pandemie a městem uzavřeným v naprosté izolaci. V této situaci se na staveništi, kde se dělníci horečně snaží co nejrychleji postavit nouzovou nemocnici, najde kostra zavražděného dítěte. Můj detektiv, Jack MacNeil, musí vraždu vyšetřovat, přestože virus zasáhl i jeho rodinu.

Karanténu jsem napsal během šesti týdnů, kdy jsem pracoval ve dne v noci. Nikdy ovšem nevyšla. Britští redaktoři v té době zastávali názor, že moje vyobrazení Londýna obleženého neviditelným nepřítelem H5N1 je nerealistické a že by k němu nikdy nemohlo dojít — navzdory tomu, že moje rešerše jasně potvrzovaly pravý opak. Potom se našel americký vydavatel, který koupil práva k sérii Akta Enzo, a ve Spojených státech vyšly rovněž moje čínské thrillery. Zaměřil jsem tedy svou pozornost na opačnou stranu Atlantiku, a Karanténa tak skončila zapomenutá ve složce na Dropboxu. Až doposud.

Když píšu tyto řádky, jsem zalezlý doma ve Francii a dům můžu opustit pouze ve výjimečných případech. Celý svět pustoší nový koronavirus, SARS-CoV-2, a společnost, jak ji známe, se rychle rozpadá. Přestože má covid-19 několikanásobně nižší smrtnost než ptačí chřipka, politici se musejí vypořádat s chaosem a panikou, kterou nemoc šíří po celém světě. Podobnost pandemii, kterou jsem vylíčil v Karanténě, je strašidelná. Proto mi současná situace připadala jako vhodný důvod otevřít zaprášenou složku na Dropboxu, vydolovat z ní starý rukopis a podělit se o něj se svými čtenáři — abychom si uvědomili, o kolik horší by všechno ještě mohlo být.

Peter May

Francie, 2020

PROLOG

Tmu prořízne jekot vycházející z hrdla sevřeného strachem. Její hlas se chvěje hrůzou a každému soucitnému smrtelníkovi by z něj naskočila husí kůže na rukou, ramenou i krku. Avšak hrůzu noci neprodyšně obklopují tlusté zdi starého domu, takže ji slyší jen jedny uši, a ty jsou k jejímu trápení hluché.

Muž rozčileně a vztekle nadává, syčí a plive kolem sebe ve tmě. Ona podle sluchu pozná, že je na schodech, a ví, že jí chce ublížit. Ten muž, kterého zná, kterému věřila, kterého dokonce milovala. Utápí se ve vlastní nevěřícnosti. Jak je to vůbec možné? Vzpomíná na chladný dotek jeho ruky na svém hořícím čele během těch dlouhých mučivých dnů, kdy byla nemocná. Na soucit v jeho očích. V očích, které teď planou vztekem a zlým úmyslem.

Zadržuje dech. Vyšel do dalšího poschodí, asi si myslí, že se mu schovává v nejvyšším patře. Proto vyklouzne z pracovny a na schodech zahlédne jeho stín mířící k pokojům v podkroví. Otočí se a spěchá dolů, drobnými chodidly měkce došlapuje na tlustý koberec, až ke světlu v chodbě, dopadajícímu na podlahu zvenku skrze vitrážová okna. Třesoucími se prsty sevře kliku a zmáčkne ji. Ale vchodové dveře jsou zamčené. Ven se nedostane.

Když zaslechne jeho křik z horního patra, strne. Došlo mu, že ji minul. Ona na chvíli zaváhá. Z koupelny pod schodištěm vedou schody do sklepa. Je jí ale jasné, že pokud sejde dolů, skončí v pasti. Ven do uličky mezi domy ústí jen starý skluz na uhlí a ona je sice drobná, ovšem tak maličká, aby se jím protáhla, přece jen není.

Dům se otřese dusotem jeho kroků na schodech. Ona se vyděšeně otočí a náhle vidí, že před ní stojí nějaká holčička. Je to duch v bílé noční košilce, s krátkými černými vlasy, velkýma černýma mandlovýma očima a křídově bílým obličejem. Pohled na dítě ji probodne strachem, jako hroty nožů, které čekají jen na ni. Potom si uvědomí, že se lekla vlastního odrazu. Nepoznává svůj obličej, natolik je zkroucený hrůzou.

„Choy!“ ozývá se jeho řev na schodišti. Ona si najednou vzpomene na realitní makléřku, která je před několika měsíci domem prováděla. A na falešný panel ve zdi velké jídelny v přední části domu. V místnosti, kterou dosud nepoužili. V místnosti, která vždy odpočívala pohroužená do tmy, kam pronikalo jen trochu světla škvírami kolem rolet. Makléřka tehdy pohnula se stolkem, odsunula panel a odkryla dveře za ním. Staré bílé dveře s kulatou klikou, za kterými vedla chodba do tmy. Do chladné, vlhké, zatuchlé temnoty malinké cihlové místnosti, v níž se kdysi tísnila šestičlenná rodina ukrývající se před náletem.

Choy netušila, co makléřka myslela slovem „blitzkrieg“, ale vyprávěla jim tehdy, že když německé bombardéry přeletěly Londýn, vrátily se na jih a shodily nevyužité bomby právě na toto bezmocné městečko. Když se pak rozezněly sirény, lidé jako krysy zalezli do cihlových pastí, kde čekali a potmě se modlili. Choy ho opět zaslechla, jak křičí její jméno. A jeho řev ji stejně spolehlivě jako dávné sirény vyžene do místnosti v přední části domu.

Rychle odsune stolek a nahmatá zarážky na tmavomodrém panelu. Je těžký a její drobné ruce s ním stěží pohnou. Jeho kroky se ozývají z chodby v prvním patře a pak z ložnice. Odtlačí panel na stranu a otevře dveře. Uvítá ji tma a obklopí studený, vlhký vzduch. Choy vstoupí dovnitř a zatáhne panel zpět na místo. Zevnitř ho zajistit nemůže, a tak jen doufá, že si muž na panel nevzpomene. Zavře dveře, a utlumí tak i poslední zbytky světla. Dřepne si a schoulí se, aby se trochu zahřála. Je tady taková zima a tma. Má pocit, že je konec. Není cesty ven. Nechápe, jak se sem mohlo vmáčknout šest lidí. A už vůbec si nedokáže představit, jaké to bylo, když všude kolem padaly bomby a člověk se bál, že ta další spadne na něj. Ale muže, kterého slyší dupat po schodech, i záblesky nože v jeho ruce si dokáže představit snadno. Ze sirotčince v Kuang-tungu se stala vzdálená vzpomínka. Bývala tehdy dítětem, jiným člověkem v jiném životě. Tolik se toho změnilo, za pouhých šest měsíců, které jí připadají jako věčnost. A z jejího předchozího života se stal jenom stín snu.

Její dech je překotný, mělký a nepřirozeně hlasitý. Ale i přesto slyší ve vstupní hale jeho kroky. Hlučné kroky na parketové podlaze. Vztek v jeho hlase, když opět volá její jméno. A pak ticho. Ticho, které trvá několik nekonečných okamžiků. Zadrží dech, jak dlouho jen dokáže, protože je přesvědčená, že jinak ji uslyší. Pořád to ticho. Když potom za dveřmi zaskřípe panel, dívka zalapá po dechu. Srdce jí buší tak prudce, jako by ji někdo mlátil pěstmi do hrudníku.

Kulatá klika se otočí a dveře se začnou pomalu otevírat. Choy se přitiskne zády ke stěně. Ve vchodě, ve světle z chodby, vidí siluetu jeho postavy. V témže světle je v chladném vzduchu vidět i její vlastní sražený dech. Muž si pomalu dřepne a natáhne k ní ruku. Nevidí jeho obličej, ale cítí, že se usmívá.

„Pojď k tatínkovi,“ zašeptá.

PRVNÍ KAPITOLA

I.

Přátelé Arcibiskupského parku — tedy ti, co zůstali naživu — byli vzteky bez sebe. Ti ostatní se v tu chvíli jistě obraceli v hrobě. Dlouhé roky pečlivého plánování na záchranu kousku příjemné zeleně pro obyvatele Lambethu smetl parlament ze stolu jediným nouzovým opatřením. Ve tmě nad zubatými věžemi paláce zplihle visela vlajka a potvrzovala tak přítomnost arcibiskupa. Ale jelikož buldozery zahájily práci už v pět ráno, po pouhých šesti hodinách klidu, arcibiskup už pravděpodobně nespal. A stejně nepravděpodobné bylo, že by mohli v pokoji odpočívat jeho předchůdci, kteří park darovali městské části.

Staveniště osvětlovaly silné obloukové lampy. Těžká technika rozbrázdila a přeorala trávník, na kterém si dřív hrávaly děti. Ozvěna jejich hlásků se už dávno ztratila v hukotu strojů. Zábradlí kolem fotbalového a basketbalového hřiště bylo vytrhané a odhozené stranou. Zdeformované pozůstatky houpaček a prolézaček se vršily na hromadě u opuštěných budov v západní části parku a čekaly na odvoz. Stará budova s toaletami, která měla být původně přestavěna na kavárnu, byla srovnaná se zemí. Čas byl to nejdůležitější. Na práci byly přiděleny stovky dělníků. Střídali se po osmnáctihodinových směnách. Nikdo si nestěžoval. Dostávali slušnou mzdu, jenom ji neměli kde utratit.

Pohybovali se v umělém světle beze slov. Postavy v oranžových kombinézách a přilbách, s bílými ústenkami. Každý si hleděl svého — a držel se dál od ostatních. Někteří přes jemnou tkaninu kouřili cigarety, takže se jim na rouškách vytvořily kulaté nikotinové fleky. Nedopalky házeli do koše s hořícím uhlím. Infekce se šířila snadno.

Včera vykopali základy. Dnes se začala sjíždět flotila míchaček, které do výkopů lily beton. Na staveništi už stál obrovský jeřáb, připravený zvedat a přesouvat ocelové nosníky, kam bude potřeba. Delegace z krizového výboru si sem během včerejšího odpoledne udělala malou procházku z Westminsteru, aby s nadějí i obavami přihlíželi ničení, které sami v zoufalství schválili. Obličeje měli zakryté bílými rouškami, avšak úzkost v očích se jim zakrýt nepodařilo. I oni všechno sledovali beze slov.

Čvachtání betonu a vrčení bagrů najednou přehlušil něčí hlas. Ve tmě kdosi zvedl ruku a vyzval ostatní, aby zastavili práci. Byl to vysoký muž, štíhlý a vysportovaný. Stál na okraji třímetrového kráteru v severozápadním rohu parku. Skluzavka na vylévání betonu se otřásla a motor se zastavil. Chybělo jen několik vteřin a už by byla do výkopu chrlila hustou šedivou směs. Muž si dřepl na okraj díry a zahleděl se do tmy. „Něco tam je,“ zakřičel a stavbyvedoucí se k němu naštvaně brodil bahnem.

„Na tohle nemáme čas. Pokračujte!“ Mávl rukou v tlusté rukavici na muže, který pákami ovládal proud betonu. „Spusťte to!“

„Ne, počkejte.“ Dlouhán se přehoupl přes okraj, seskočil do výkopu a zmizel ostatním z očí.

Stavbyvedoucí protočil panenky a zadíval se k nebesům. „Panebože. Doneste sem světlo.“

Kolem výkopu se shlukla skupina dělníků, pak se objevil třínohý stojan s lampou a kužel světla se sklonil dolů. Dlouhán dřepěl u čehosi malého, tmavého. Podíval se nahoru na zvědavé obličeje a zastínil si oči před ostrým světlem. „Je to jenom posraná taška,“ řekl. „Kurva práce, debilní kožená taška. Nějakej hajzl si myslí, že jsme tu díru snad vykopali proto, aby do ní mohl naházet svůj bordel.“

„Dělej, už odtamtud vylez,“ křikl předák. „Nemůžeme se zbytečně zdržovat.“

„Co v ní je?“ zavolal kdosi.

Dlouhán si otřel čelo rukávem, stáhl si rukavici a začal tašku rozepínat. Všichni se naklonili, aby lépe viděli. Muž zničehonic uskočil, jako by se dotkl elektrického drátu. „Proboha!“

„Co je tam?“

Uviděli cosi bílého, co ve světle lampy zářilo. Vysoký dělník k nim zvedl hlavu. Prudce a přerývaně dýchal a z jeho už tak bledého unaveného obličeje se vytratila všechna barva. „Ježišikriste!“

„Co to do prdele je?“ Předák ztrácel trpělivost.

Muž v jámě se znovu sklonil nad taškou. „Jsou to kosti,“ řekl tiše, ale přesto ho všichni slyšeli. „Lidský kosti.“

„Jak víš, že jsou lidský?“ zeptal se jeden z dělníků. Jeho hlas zněl podivně, překvapivě hlasitě.

„Protože na mě kouká pojebaná lebka.“ Dlouhán zvedl lebku a pokožka na jeho vlastní hlavě se zdála být viditelně napjatá. „Ale je malá. Myslím na dospělýho. Muselo to být dítě.“

II.

MacNeil byl ve spánku někde úplně jinde, rozpolcený mezi snem a skutečností. Někde, kde by být neměl. V teple, klidu a bezpečí. Ale v hloubi duše na něj cosi dotíralo, nějaký nepříjemný pocit, že na něco zapomněl nebo že mu snad něco schází. Potom si vzpomněl, že už dávno nebyl v práci, a udělalo se mu zle. Jak jen mohl zapomenout? Věděl však, že se mu to stalo už dřív. Matně si to vybavoval. Jak to sakra jenom může vysvětlit? Jak by jim mohl vysvětlit, kde byl a proč? Panebože. Bylo mu na zvracení.

Slyšel zvonit telefon a věděl, že mu volají oni. Nechtěl to brát. Co by jim tak mohl říct? Celou tu dobu ho platili a on se ani neobtěžoval přijít ukázat. Ostatní za něj museli zaskakovat. Vykrýt jeho směny. Určitě jsou vzteklí a budou mu toho spoustu vyčítat. A telefon dál vyzváněl a on ho dál nehodlal zvednout. „Sklapni už!“ zakřičel na přístroj. Telefon ho ale ignoroval a s každým dalším zazvoněním mu vrážel osten hlouběji do srdce. A bylo jisté, že nepřestane, dokud ho MacNeil nevezme. Celé čelo se mu orosilo potem. Cosi se mu lepilo k tělu. A čím víc se to snažil setřást, tím víc to na něm ulpívalo. Otáčel se, ze všech sil tahal, kopal a pak se celý zadýchaný probudil a vyděšeně zíral do stropu. Krátké vlasy i polštář pod hlavou měl úplně propocené. Na světlerůžovém pozadí se rýsovaly digitální úlomky číslic 06.57. To jediné si s sebou odnesl z domu. Dárek od Seana. Budík, který promítá infračervené číslice na strop. Aby člověk trpící nespavostí nemusel otáčet hlavu, když chce vědět, kolik je hodin. Na stropě se před ním neustále vznášely obrovské hodiny, aby mu připomínaly, jak pomalu umí čas běžet.

Samozřejmě věděl, že mu je nekoupil Sean. Marta věděla, že má rád takové serepetičky. Ale Seanovi dělalo radost, když mu je mohl dát. Radost tak upřímnou a nevinnou, jakou může mít z dávání i dostávání dárků jen dítě.

MacNeil se vysoukal z propocené peřiny a posadil se na okraj postele. Obklopil ho chladný vzduch. Probuď se! Telefon pořád zvonil. A pochopitelně nehrozilo, stejně jako předtím v jeho snu, že jen tak přestane. Natáhl se k nočnímu stolku a zvedl sluchátko. Rty měl přilepené k zubům. „No?“

„Doufám, že jsi střízlivý, MacNeile.“

MacNeil odlepil jazyk od patra a ve vlastním zatuchlém dechu zachytil pach whisky. Chvíli si mnul oči, aby je rozlepil. „Směna mi začíná až za dvanáct hodin.“

„Směna ti začíná zrovna teď, chlapče. Dvojitá. Napadlo mě, že když je to tvůj poslední den, mohl by ses do toho trochu víc opřít. Přišli jsme o další dva lidi.“

„Kurva.“

„Přesně tak, kurva. Někdo nám nasral na dvorek a já tam nemám koho poslat.“

MacNeil zvrátil hlavu a pokusil se zaostřit na obří hodiny na stropě. Stejně nevěděl, co jiného by příštích dvanáct hodin dělal. Za světla nikdy neusnul. „O co jde?“

„Kosti. Dělníci je našli ve výkopu na staveništi v Arcibiskupském parku.“

„Tak to asi potřebují spíš archeologa než policajta.“

„Našly se v kožené tašce, která tam ještě včera nebyla.“

„Aha.“

„Radši tam jeď hned. Na ministerstvu se z toho můžou posrat, protože museli přerušit stavební práce. Pohni s tím, jo? Tyhle sračky se nám teď fakt nehodí.“

MacNeil zamrkal a ze sluchátka se náhle ozvalo zapraskání. Laing zavěsil.

Když si pak MacNeil v koupelně na konci chodby čistil zuby, nepřítomně se pozoroval v zrcadle. V upatlaném kelímku se tísnily kartáčky ostatních obyvatel domu. On měl všechny svoje věci uložené ve svém pokoji a v koupelně se ničeho nedotýkal. Dokonce na kohoutky stříkal čisticí přípravek, a než se jich dotkl, pečlivě je otřel. Potřeboval se oholit. A kdyby mohl ještě pár hodin spát, možná by trochu vybledly i ty tmavé kruhy pod očima. Škody napáchané v posledních měsících ale nemohlo odčinit nic. Nic už nemohlo napravit vrásky, které do jeho sotva čtyřicetiletého obličeje vyryl stres. Takový vzhled si udržovat nepotřeboval.

Zajel holicím strojkem do tmavého strniště a vtom zaslechl, že se ve vedlejším pokoji něco děje. Tam, kde bydlí ten prodejce aut. Když se MacNeil rozhodl pronajmout si tady pokoj, správce, který bydlel v přízemí, ho budovou nejdříve provedl a představil mu jeho spolubydlící. Rozvedený doktor se zákazem výkonu povolání, který obvykle dokázal sehnat léky na většinu neduhů. Někoho takového se hodilo mít v domě, zvlášť v téhle době. A pak ten prodejce aut. Správce o něm prohlásil, že je gay, ale zatím si to nechce přiznat. Pak tam bydleli dva úředníci z odborového svazu železničářů, který se mezitím přejmenoval, ale MacNeil už zapomněl, jak si říkají teď. Jeden z nich pocházel z Manchesteru, druhý z Leedsu a oba museli povinně nastoupit do výkonného výboru v Londýně. Odbory měly na Baalbec Road dlouhodobě pronajatý pokoj. V celém domě bydlela jediná žena. Malinko páchla, vypadala jako smrtka a správce byl přesvědčený, že bere drogy. Ale nájem platila spolehlivě, takže ji nechtěl soudit.

Byla to zvláštní sbírka ztroskotanců, vystrčených na okraj společnosti, do šedé zóny mezi životem a neživotem. Prostě jen existovali. Když se sem MacNeil nastěhoval — bylo to opravdu teprve před pěti měsíci? —, připadal si tu jako outsider. Jako návštěva. Pozorovatel. Měl pocit, že sem nepatří a dlouho se nezdrží. To si ale nejspíš ostatní na začátku mysleli taky. Teď si stejně jako oni nedokázal představit, jak z toho ven. Už nebyl pozorovatelem, který se dívá dovnitř, ale obyvatelem, co se dívá ven.

Tuto oblast si vybral proto, že by sem snad mohl brávat Seana. Nebyl to žádný slum. Atmosférou to tu připomínalo spíš zašlou noblesu. Na jednom konci ulice byl park Highbury Fields. Mohli by si tam se Seanem občas zajít zakopat s míčem nebo vyvenčit psa — kdyby nějakého měli. I názvy některých ulic mu připomínaly domov. Aberdeen, Kelvin, Seaforth, Fergus. Ozvěny Skotska, domoviny, kterou opustil už tak dávno, ho konejšily svou povědomostí. Kousek od Highbury Corner byl plavecký bazén. Správce mu řekl, že to dřív bývalo venkovní koupaliště. Ale jedna méně otužilá generace kolem něj postavila zdi a přikryla ho střechou. Další místo, kde by se Seanem mohli smysluplně trávit čas. MacNeila taky napadlo, že by mohl koupit permanentky na zápasy Gunners na stadionu Emirates.

Ale matka Seanovi nedovolila cestovat přes celé město až do Islingtonu. Tvrdila, že je to příliš nebezpečné. Možná až skončí nouzový stav.

MacNeil si oblékl kabát a zvedl límec. Jeho oblek byl zoufale nevyžehlený a bílá košile se na límci začínala třepit. Navíc jí chyběl horní knoflík a dírku zakrývala pevně utažená kravata. Natáhl si rukavice a seběhl po schodech do chodby. Bývaly časy, snad ještě před měsícem, kdy správce vždycky vykoukl ze dveří a popřál mu dobré ráno. Teď spolu ale nemluvili. Na to se všichni příliš báli.

III.

Když za sebou zavřel dveře, ještě zaslechl, jak nahoře v domě zvoní jeho telefon. Nepotřeboval s Laingem mluvit znovu, a tak rychle vytáhl z kapsy mobil a vypnul ho.

Posadil se do vymrzlého auta. Okna sice nebyla pokrytá námrazou, ale čelní sklo bylo zamlžené. Zapnul vytápění a vyjel na Calabria Road. V rádiu hráli výběr hitů z loňského roku. Za poslední dva měsíce nikdo nic nového nevydal. Jedna skladba se přelévala do druhé a MacNeil byl vděčný, že nemusí poslouchat bezduché tlachání moderátorů, které dřív vyplňovalo ranní vysílání. Zprávy o půl osmé už beztak zmeškal.

Jeho cesta městem jako obvykle vedla přes vojenská kontrolní stanoviště. Určité oblasti byly přísně uzavřené, dokonce i pro něj. Kolem nich se táhly demarkační čáry, za které se dalo dostat pouze se zvláštním povolením. Jel na jih do Pentonvillu a pak odbočil na západ na Euston Road. Bylo skoro tři čtvrtě na osm a okolí se naplnilo šedým světlem prorážejícím nízké olověné mraky, které jakoby okusovaly vršky mrakodrapů v dálce. Za normálních okolností by byly městské tepny ucpané taxíky, autobusy a auty jako cholesterolem. MacNeil si stále nedokázal zvyknout na prázdné ulice. Časné ranní světlo s sebou neslo mrazivé ticho. Občas minul některý z vojenských transportérů s vojáky v plynových maskách a brýlích, kteří stáli pod plátěnou střechou. Připomínali stormtroopery z Hvězdných válek a v rukou drželi pušky, které byli nuceni používat až příliš často.

Teď za světla ulicemi projíždělo jen minimum osobních a zásobovacích vozidel. Povolení pohybovat se po vyhrazených čtvrtích města, hlídaného kamerami a satelitem, dostal jen omezený počet lidí. Nejpřísnější kontroly se prováděly kolem centra, protože tam docházelo k rabování nejčastěji. Vláda využila stávající zařízení pro účtování mýtného k tomu, aby sledovala a hlídala všechny vozy, které se po městě pohybovaly. MacNeil projížděl podél severní hranice kolem opuštěného nádraží Euston Station a pak zabočil na jih na Tottenham Court Road, kde kamera nasnímala jeho značku a odeslala ji do databáze k vyhodnocení. Kdyby neměl povolení, během několika minut by ho zastavili.

Nákupní ulice se proměnily v bojiště. Obchody, kterým vandalové nestihli rozbít výlohy, byly zabedněné. U krajnice doutnaly vyhořelé vraky ukradených aut a na zdemolovaných ulicích se válely sutiny a pozůstatky civilizované společnosti. Trosky další noci plné násilí. Z divadla Dominion naproti stanici metra Tottenham Court Road zbyla jen černá ohořelá skořápka. Kdykoli zapršelo, vzduchem se vznášel spálený pach ze Smrti obchodního cestujícího, poslední hry, kterou v divadle dávali. Vyrabovaná byla i restaurace McDonald’s na Oxford Street. Hamburgery ugrilované na škvarek. Do sexshopu Harmony se rabující vloupali tolikrát, že se majitelé už ani neobtěžovali obchod zabednit. Když MacNeil projížděl kolem, zahlédl uvnitř vzdorovitě stát vnadnou figurínu v černém koženém oblečku.

U opuštěného a zanedbaného divadla St. Martin’s o kousek dál na jih byly rozmlácené a vytrhané neonové poutače. Rekordní nepřerušený sled repríz Pasti na myši nadobro skončil.

Zastavili ho u vojenského kontrolního stanoviště na Cambridge Circus. Podle všeho už by na to měl být zvyklý, ale přesto se necítil ve své kůži, když mu na hlavu mířilo několik poloautomatických pušek. Zachmuřený voják se na něj zpoza roušky zamračil a s co největším odstupem si od něj rukou v latexové rukavici převzal doklady. Hned nato mu je vrátil, jako by se jich chtěl co nejrychleji zbavit, protože by mohly být kontaminované — což dost dobře mohly.

MacNeil jel dál po Charing Cross Road, přes Trafalgarské náměstí a na Whitehall. Na ulici bylo o poznání rušněji, státní správa dosud fungovala, protože vláda potřebovala udržet v chodu rozpadající se zemi. Muži a ženy se zakrytými obličeji vcházeli do síní moci a opouštěli je se stejnou rezignovaností a zkroušeností, jaká zachvátila většinu obyvatel hlavního města.

Když MacNeil přijížděl k řece, povšiml si černého kouře, který stoupal k zamračené ranní obloze ze čtveřice komínů bývalé elektrárny Battersea, nyní sloužící jako krematorium. Nedokázal si představit výmluvnější symbol lidské bezmoci tváří v tvář neúprosné přírodě. Kolik lidí už zemřelo? Pět set tisíc? Šest set? Víc? Na zveřejněná čísla stejně nikdo nespoléhal. Nebylo jak je ověřit. Ale rozum zůstával stát i nad těmi nejoptimističtějšími odhady, které vláda zveřejnila.

V ranním vysílání zazněla zpráva, které se média věnovala celou noc. MacNeil ji ale v tu chvíli slyšel poprvé, takže ho silně zasáhla. Lékaři z Nemocnice svatého Tomáše krátce po půlnoci oznámili, že zemřel britský premiér. Dvě z jeho dětí už byly mrtvé a jeho žena zůstávala v kritickém stavu. Nikdo se netajil tím, že zdravotní stav premiéra je vážný. Ale pokud mohl tak snadno zemřít nejmocnější člověk v zemi, tak jakou šanci můžou mít všichni ostatní?

Moderátor zvučně ohlásil, že o vedoucí post ve straně se podle očekávání v nejbližší době utkají vicepremiér a ministr financí. Vicepremiér, slizoun, kterého MacNeil nikdy neměl v oblibě, měl v mocenském souboji navrch, protože premiéra automaticky zastoupil — přinejmenším dočasně. MacNeilovi sice nebylo jasné, proč by po něčem takovém kdokoli za současných okolností toužil, avšak půvab moci byl podle všeho pro některé neodolatelný. MacNeil vskrytu doufal, že v klání zvítězí ministr financí. Připadalo mu, že současný obyvatel domu Downing Street číslo 11 byl nesrovnatelně rozumnější muž, který oplýval nejen oslnivým intelektem, ale také svědomím.

Když projížděl přes další vojenskou kontrolu na Westminsterském mostě, zadíval se na západ, kde se na jižním břehu Temže tyčila jedenáctipatrová Nemocnice svatého Tomáše. Někde v té hradbě z betonu a skla ležela mrtvola muže, který kdysi vedl celou zemi. Chladná a bezmocná, nakažená vlastními dětmi. MacNeil věděl, že tři zbývající původní křídla nemocnice, nazvaná Pátek, Sobota a Neděle, jsou zaplněna dalšími pacienty. Možná že kdyby ostatní čtyři křídla za války nevybombardovali Němci, nemusela se nyní v protějším parku stavět nouzová nemocnice.

DRUHÁ KAPITOLA

I.

MacNeil zaparkoval svůj Ford Focus na autobusové zastávce naproti urgentnímu příjmu na Lambeth Palace Road. Nijak si tím hlavu nelámal, protože si byl naprosto jistý, že všechny čtyři linky, které zastávku obsluhují, jsou mimo provoz.

Brány a zábradlí u vchodu do Arcibiskupského parku se musely nechat strhnout, aby se dovnitř dostala těžká stavební technika. Poznal neoznačené dodávky techniků z Ústavu forenzních věd a napadlo ho, že by se na místo dostali rychleji pěšky, protože jejich laboratoř se nachází jen kousek od jižního okraje parku.

Po uzavření hlavního města do izolace byl Ústav forenzních věd nucen stáhnout všechny svoje zaměstnance do jediné centrály. Proto také z bývalé forenzní laboratoře Metropolitní policie na Lambeth Road zřídil centrum pro většinu lékařských a vědeckých výzkumů pro potřeby policie. Policisté vyslaní na místo nyní postávali kolem vozidel a čekali na MacNeila.

MacNeil si prohlížel zdemolovaný park. Obrovité stroje nečinně stály v ruinách zelené oázy uprostřed moře betonu a skla. Dělníci ve výrazných oranžových kombinézách postávali v hloučcích, povídali si a kouřili. Byly jich stovky. V mlhavém ranním světle se kolem jámy, která tou dobou už měla být zalitá betonem, pohybovaly přízraky v bílých ochranných oblecích s respirátory na obličejích. K MacNeilovi se obezřetně skrz bláto blížil muž v obleku, kabátě barvy velbloudí srsti a bílé přilbě. Obličej měl zahalený obyčejnou bílou rouškou, stejně jako MacNeil, ale i přesto se zastavil nepříjemně blízko něho. „Detektiv inspektor MacNeil?“

MacNeil si držel odstup a nedůvěřivě si muže prohlížel. „Ano. S kým mluvím?“

„Derek James z úřadu vicepremiéra. Jistě chápete, že vám nepodám ruku.“

„Co chcete?“ MacNeil nikdy nechodil dlouho okolo horké kaše, když se chtěl něco dozvědět.

James odpověděl poněkud podrážděně: „Chci, aby se práce na téhle stavbě obnovily co nejrychleji.“

„Pak je to jasné. Čím dřív o tom přestaneme žvanit, tím dřív se dostanu ke svým povinnostem a tím dřív vás budu mít z krku.“ MacNeil vykročil za pobíhajícími duchy.

James šel za ním, pořád stejně opatrně, aby si neumazal boty od bláta. „Myslím, že mi nerozumíte, pane MacNeile. Tyto stavební práce probíhají pod záštitou mimořádného nařízení parlamentu. Do projektu se investovalo mnoho milionů liber. Máme velmi přísný harmonogram. Jakékoli zpoždění může znamenat ztráty lidských životů.“

„Jeden člověk už o život přišel, pane Jamesi.“

„Což znamená, že už ho nezachráníme. Ostatním ještě pomoct můžeme.“ MacNeil se zastavil a prudce se otočil.

Ministerský úředník okamžitě couvl, jako by se bál, že na něj MacNeil dýchne. „Poslyšte, právo na spravedlnost má v téhle zemi každý. Mrtví i živí. A tohle je moje práce. Postarat se o to, aby bylo spravedlnosti učiněno zadost. Jakmile tady skončím, můžete pokračovat. Ale do té doby se mi kliďte z cesty.“ Opět se obrátil a kráčel dál přes rozbahněnou zem k mužům v kombinézách. „Tak co tady máme?“

„Tašku plnou kostí, Jacku,“ řekl jeden z techniků hlasem utlumeným v respirátoru. „Tu díru vykopali teprve včera. Takže je sem někdo musel hodit v noci.“ Rozhlédl se po desítkách obličejů, které je pozorovaly z bezpečné vzdálenosti. „A tihleti chlapíci se taky nemůžou dočkat, až zmizíme.“

„Všeho do času.“

Další z mužů v kombinéze podal MacNeilovi plastové návleky na boty. „Tady máš, kámo, radši si je natáhni taky.“

MacNeil ho poslechl a nakoukl do jámy. Dole se krčila postava. „Haló, kdo je tam dole?“

„Váš starej kamarád.“

MacNeil obrátil oči v sloup. „Kurva práce,“ zamumlal. „Tom Bennet!“

Forenzní technik se pod respirátorem, který se mu roztáhl přes obličej, zachechtal.

MacNeil si nasadil latexové rukavice a napřáhl ruku. „Pomozte mi dolů.“

Byla to drahá sportovní taška s logem PUMA na boku. Tom ji rukama v rukavicích rozevřel, a jakmile k němu MacNeil seskočil, zvedl k němu hlavu. „Nepřibližujte se ke mně,“ řekl. „Člověk nikdy neví, co může chytit.“

MacNeil na to nijak nereagoval. „Co tam je?“

„Kosti nějakýho dítěte.“

MacNeil se předklonil, aby se podíval sám. Kosti mu připadaly světlé, jako kdyby je někdo nechal vybělit na slunci. Byla to smutná sbírka úlomků a pozůstatků lidské bytosti. Ucukl před zápachem, který připomínal zkažené maso v ledničce. „Do hajzlu, co je to za smrad?“

„To ty kosti.“ Vrásky kolem očí mladého patologa prozradily, že ho MacNeilovo znechucení pobavilo.

„Nevěděl jsem, že kosti smrdí.“

„No jo. Ještě dva, nebo dokonce i tři měsíce po smrti.“

„Takže tohle dítě bylo naživu ještě nedávno?“

„Hodně nedávno, podle toho, jak strašně ty kosti páchnou.“

„Ale co se stalo se svaly?“

„Někdo je z kostí odřezal. Něčím opravdu ostrým.“ Tom zvedl dlouhou špičatou kost a opatrně si ji položil na obě otevřené dlaně. „Femur. Laik by řekl stehenní kost. Tady jsou vidět zářezy od nože nebo co to bylo. Jsou docela hluboké a široké, což znamená, že to byl nějaký těžký nástroj.“

MacNeil si zářezy a rýhy v kosti prohlédl. Většina byla vedena rovnoběžně a v podobném úhlu, jako kdyby někdo kost z boku postupně osekával. „Takže to nebyl žádný odborník?“

„Nejsem si jistý, koho bych mohl označit za odborníka na odřezávání masa z kostí, ale je to vážně dost nahrubo.“ Tom přejel dlouhým štíhlým prstem přes kloubní hlavici. „Tady je vidět, jakou paseku pachatel nadělal při vykloubení, a taky zaschlé zbytky svaloviny a vazů, které se mu nepodařilo odstranit.“

MacNeil se opět zadíval do tašky a opatrně vytáhl další kost, pravděpodobně malé žebro. Naklonil hlavu, zvědavě si kost prohlédl a přejel po vyhlazeném povrchu prstem. „Jak se mu povedlo ty kosti takhle očistit?“

Tom pokrčil rameny. „Nejspíš je umyl. Sám to taky občas dělám, když potřebuju vyčistit nějakou lebku. Vyvařím ji s trochou bělidla a pracího prášku.“

„A nezničil by se tím ten smrad?“

Tom se opět pobaveně usmál. „Kostní dřeň shnije tak jako tak, ať ji uvaříte, nebo ne.“

MacNeil strčil kůstku zpátky do tašky a vstal. Zadíval se na obličeje nad jámou a snažil se pochytit, o čem mluví. Potom se otočil k Tomovi. „Dokážete určit pohlaví?“

„Zatím ne. Ale věk bych tipoval na devět až jedenáct let.“

MacNeil zamyšleně přikývl a přemýšlel, jak je možné pitvat rozebranou kostru.

Tom se postavil vedle něj, a jako kdyby mu četl myšlenky, řekl: „O pitvě v tradičním smyslu slova se tady pochopitelně mluvit nedá. Můžu ty kosti jenom poskládat a pak hledat nějaké stopy.“ Zpod gumičky plastového baretu Tomovi vyklouzl pramen světlých vlasů a jeho jasně modré oči hleděly na MacNeila tak upřeně, až detektiv musel odvrátit pohled. „Nejsem na tohleto samozřejmě žádnej expert. Můžu vedle sebe vyskládat žebra, ale nevím, jak jdou správně za sebou. Můžu vytřídit prstní kůstky, ale už nepoznám, ze které ruky pocházejí. Budeme muset přizvat antropologa.“

MacNeil se přinutil podívat patologovi do očí. „A to je problém?“

„Je nemocný.“

„Aha.“

„Ale můžu ty ostatky zhodnotit obecně, zkusit najít větší poranění kostí a chybějící části, odebrat vzorky kostní dřeně a požádat o toxikologický rozbor.“ Odmlčel se. „Navrhuju přizvat Amy. Rozumí lebkám a má spoustu zkušeností s identifikací lidí.“

Když zaznělo její jméno, MacNeilovi poskočilo srdce. Uvažoval, jestli se to nějak projevilo na jeho obličeji. Možná se trochu začervenal. Cítil, že si ho Tom pozorně prohlíží, jako by se v něm snažil číst, ale jeho oči to nijak nepotvrzovaly. „Jistě, pokud je to podle vás dobrý nápad,“ odpověděl MacNeil. Otočil se a zvedl ruku, aby ho technici mohli vytáhnout ven.

„Opatrně,“ řekl Tom najednou. „Někteří lidi si myslí, že je nebezpečný se ke mně obracet zády.“

MacNeil k němu pomalu otočil hlavu. Věnoval mu temný, výhrůžný pohled, který nepotřeboval další komentář.

Tom se usmál. „Jste drsňák.“

Staveniště se ponořilo do ticha, které ho zalilo jako mlha. Něco takového bylo v samém srdci Londýna neobvyklé. Žádný hluk dopravy, žádný šum hlasů v běžném hovoru, žádné veselé výskání ani hřmění letadel kroužících před přistáním na Gatwicku nebo Heathrow. Jen žalostné výkřiky racků, kteří opustili ústí řeky, aby unikli bouřlivému počasí Severního moře. Míhali se na obloze jako bílé úlomky, jako supi čekající na smrt.

Smrt už přišla, avšak na kostech nezůstalo vůbec nic.

MacNeil si uvědomil, že ho všichni pozorují. Zaměstnanec ministerstva stál opodál s rukama založenýma na hrudi. „Tak co?“

„Chci, aby odtud všichni odešli,“ řekl MacNeil. „Musíme to tady uzavřít a prohledat.“

Ministerský úředník naklonil hlavu na stranu. Jeho vztek byl patrný jen v jeho očích. „Z toho budou potíže,“ ucedil.

„Potíže budou, když teď všichni neposlechnou, co říkám.“ MacNeil to vyslovil nahlas, aby ho všichni kolem jasně slyšeli. „Tady došlo k vraždě.“

II.

„Cos mu kurva řekl?“

„Řekl jsem mu, že tam došlo k vraždě a že budeme muset staveniště prohledat.“

Laing se na něj pochybovačně podíval. „Ať už jsi mu řekl cokoli, je pěkně nasranej. Dovedeš si představit ten průser, co mě teď čeká?“

„Jo, dovedu.“

„Vážně?“ Laing se podíval na hodinky, pak sáhl po ovladači a zapnul televizi stojící na kartotéční skříni. „Víš, když jsem před třiceti lety přestupoval z Glasgow k Metropolitní policii do Londýna, nečekal jsem, že tu potkám takový kovboje, jako jsi ty. Lidi tady dole mají lepší způsoby, chápeš?“

„Jo, umí vyhrožovat zdvořileji.“

Laing se viditelně rozčílil. „Nikdy by mě nenapadlo, že těsně před odchodem do důchodu natrefím na takovýho neotesance ze Skotské vysočiny.“ Zesílil zvuk na televizi. Opět mluvili o smrti premiéra a Laing to očividně potřeboval slyšet.

MacNeil se podíval na zarámovaný portrét šéfinspektora a jeho manželky, která na snímku seděla na knihovničce za jeho stolem. Byl to zvláštní pár. Laing byl ze staré školy, glasgowský policajt původem z dělnické rodiny. Sprostě nadával, trousil drsné vtípky a pro ránu nešel daleko. Vlasy si potíral pomádou značky Brylcreem a na tváře poseté žilkami vystouplými od nadměrného pití si plácal litry vody po holení Old Spice. Člověk ho vždycky dřív cítil, než viděl. Oproti tomu jeho manželka byla nóbl dáma, dcera lékaře z Chelsea, která zbožňovala operu a divadlo a vyučovala angličtinu a divadelní vědu na Queen Mary University v Londýně. Bydleli někde na západě města v prostorném řadovém domku. V přítomnosti své ženy se Laing choval jako vyměněný. MacNeil netušil, co na něm viděla, ale ať už to bylo cokoli, dokázala z něj dostat to nejlepší. Tak někteří lidé na ostatní prostě působí. MacNeil přemítal, že Marta v něm sice neprobouzela to nejhorší, ale rozhodně ani nepodporovala jeho lepší stránky. Laingovi jeho vztah záviděl.

Nakoukl otevřenými dveřmi do kanceláře detektivů. Ve službě bylo jen pár kolegů a dále hrstka uniformovaných policistů a administrativních pracovníků. I na oddělení si pandemie vybrala svou daň.

Něco na televizní obrazovce upoutalo jeho pozornost. Otočil se a spatřil řadu mužů v tmavých oblecích, jak sedí u dlouhého stolu plného mikrofonů. Všichni měli na obličeji roušky, stejně jako novináři, kteří jim kladli otázky. Uprostřed seděl muž, jehož obličej, byť ho měl zahalený, v posledních měsících dobře znal snad každý. Měl velké hnědé oči a tmavé obočí, které nápadně kontrastovalo s krátkými světlými vlasy, a nosil výrazné brýle s oválnými skly a stříbrnými obroučkami. Měl sametově hladký hlas a mluvil s nepatrným náznakem cizího přízvuku, jehož původ nebylo možné poznat. Jmenoval se Roger Blume a stál v čele týmu FluKill firmy Stein-Francks pro boj s pandemií.

„Zasraný pijavice!“ Laingovo zaklení přesně vystihovalo i MacNeilovy nevyslovené myšlenky. „Zase jim povyrostly akcie.“

Stein-Francks byla francouzská farmaceutická společnost, jejíž antivirotikum FluKill označila Světová zdravotnická organizace v rámci prevence před případnou pandemií za pravděpodobně nejúčinnější lék proti ptačí chřipce, pokud by někdy měla být přenosná z člověka na člověka. Světová zdravotnická organizace už navíc v minulosti veřejnost varovala, že tato situace nevyhnutelně nastane. Následkem toho si ty země světa, které si to mohly dovolit, objednaly lék v hodnotě přesahující tři a půl miliardy eur. Jenom Velká Británie nakoupila téměř patnáct milionů dávek, aby je měla k dispozici pro čtvrtinu populace. V první řadě se vláda rozhodla antivirotikum podat lidem pracujícím ve zdravotnictví a policistům. Žádný zázračný lék to ovšem nebyl. Nakažení mohli přinejlepším doufat, že účinná látka zmírní symptomy a zkrátí průběh chřipky, a tím zvýší jejich šanci na přežití. A při téměř osmdesátiprocentní smrtnosti bylo pochopitelné, že bude panovat obrovská poptávka po čemkoli, co by mohlo vyhlídky pacientů alespoň trochu zlepšit.

Na tiskové konferenci se zástupci Stein-Francks chystali ohlásit navýšení výroby tolik žádaného FluKillu. Jeden cynický novinář se doktora Bluma zeptal, jestli navýšení výroby nemá náhodou něco společného s faktem, že se několik rozvojových zemí chystá vyrábět vlastní generickou formu léku. Blume z nevyřčeného obvinění bez obtíží vykličkoval s tím, že jeho firma má zájem pouze o udržení vlastního monopolu.

„Máme zcela nové zařízení ve Francii, určené výhradně na výrobu FluKillu,“ řekl. „Uvedeme ho do provozu příští týden. Jedná se o dlouho plánovaný projekt. Takže to rozhodně není zbrklý pokus o odražení konkurence. Dokážeme vyrábět lék rychleji a efektivněji než kdokoli jiný. A navíc máme zavedenou spolehlivou kontrolu kvality, která zaručuje jeho účinnost.“

„Vaše vakcína podle všeho moc účinná nebyla.“ V novinářově tónu se odráželo všeobecné rozčarování celého národa nad tím, že z katastrofy někdo profituje.

„To je opravdu politováníhodná záležitost,“ odpověděl Blume. „A to nikoli z komerčních nebo jiných přízemních důvodů, ale kvůli životům, které mohly být zachráněny.“

„A proč nefungovala?“ namítl jiný novinář.

„Protože jsme měli špatný odhad,“ připustil Blume. „Ptačí chřipka existuje už dlouho, ale teprve v roce 1997 se vyskytl první potvrzený případ přenosu z ptáka na člověka. Od té chvíle bylo pouze otázkou času, kdy se ptačí virus zkříží s lidským virem a začne se přenášet z člověka na člověka. Věděli jsme, že až k tomu dojde, lidstvo čekají velké potíže. Pandemie byla nevyhnutelná a bylo téměř jisté, že bude horší než španělská chřipka v roce 1918. Ta zabila padesát milionů lidí. Nastal tedy závod s časem, abychom virus porazili dřív, než se začne šířit.“ Přejel si dlaní po ježatých vlasech. „Stejně jako mnoho dalších laboratoří jsme se pokoušeli vyvinout něco, co by imunitní systém považoval za ptačí chřipku přenosnou z člověka na člověka. Jinými slovy jsme se pokoušeli vytvořit vakcínu. Znamenalo to smíchat a spárovat geny H5N1, tedy viru ptačí chřipky, s geny běžné lidské chřipky. Z toho důvodu jsme zvolili kmen H3N2, který způsobil poslední chřipkové epidemie.“ Lékař zavrtěl hlavou. „Naším cílem bylo nahradit osm genů každého viru, jeden po druhém, osmi geny jiného viru, abychom zjistili, které kombinace by se mohly nejsnáze šířit mezi lidmi. Háček byl v tom, že při více než dvě stě padesáti možných kombinacích by nalezení té správné bylo téměř výhrou v loterii.“

„Ale vy jste byli přesvědčení, že se vám to podařilo.“

„Ano. Protože když se potom virus skutečně objevil, zjistili jsme, že jsme v minulosti vytvořili něco téměř shodného. Potíž ale byla v tom, že viry se lišily dost na to, aby se imunitní systém nenechal oklamat, takže nám bylo jasné, že potřebné úpravy potrvají až šest měsíců.“

„Dokáže tedy někdo ze Stein-Francks už konečně rozumně vysvětlit, jak je možné, že pandemie vypukla v Londýně, a ne v Asii?“

„Tím se my nezabýváme,“ odpověděl Blume klidně. Pokud nepřátelský postoj svých tazatelů zaznamenal, nedal to na sobě nijak znát. „Na to se budete muset zeptat někoho z Úřadu pro ochranu zdraví.“ Odmlčel se. „Ale člověk nepotřebuje být génius, aby přišel na to, že stačí, když si jeden jediný nakažený člověk z Vietnamu, Thajska nebo Kambodže zaletí do Londýna, New Yorku nebo Paříže, a epidemie je na světě. V dnešní době snadno dostupné letecké dopravy skutečně všichni žijeme v jedné globální vesnici. Navíc jsme vytvořili skvělé inkubátory pro množení a šíření nákazy v podobě autobusů, letadel a vlaků, kterými cestujeme. Byla to potenciální lidská katastrofa, která pouze čekala na spuštění.“

Potom se vysílání vrátilo do studia a začaly nejnovější zprávy o překotných snahách zaplnit mocenské vakuum po premiérově smrti. Avšak Laing už o zprávy ztratil zájem a televizor vypnul. Otočil se v křesle a zamyšleně se zadíval na MacNeila. „Ty seš vážně blbec. Takhle skončit zrovna teď. Seš dobrej polda…“ Zaváhal. Bylo poznat, že se k vyslovení komplimentu musel přemáhat, zjevně nebyl zvyklý někoho chválit. „Za pár let jsi mohl sedět na mým místě.“

„Zhruba v době, kdy by Sean vyšel školu,“ zavrtěl MacNeil hlavou. „Když jde o děti, žádnou druhou šanci nedostaneš. Jejich dětství si nevrátíš.“ Zadíval se za Lainga, ven z okna na Kennington Road. Na obchody a restaurace naproti policejní stanici. Zámečnictví Trafalgar Lock and Key, restaurace Perdoni’s a Imperial Tandoori, pánský kadeřnický salon Peter’s Gents. To všechno mu připadalo povědomější než vlastní syn. Proboha! Vždyť víc času strávil v Laingově společnosti než se Seanem.

Laing řekl: „Než si zítra naposledy odpíchneš, budu tě muset požádat o tvoji dávku FluKillu.“ MacNeil se na něj podíval. „Je mi to líto, Jacku. Už nejsi v přední linii. Nebo aspoň v ní už nebudeš.“

„Dobře.“

Laing plácl dlaněmi do stolu. „Máš dvě hodiny na to, abys prohledal staveniště. Pak pošlu dělníky zpátky.“

TŘETÍ KAPITOLA

I.

Poskládat kousky člověka do původní podoby bylo trochu jako puzzle. Amy seděla a dýchala přes špatně prodyšný filtr respirátoru a přitom cítila pach rozkladu, který se zvedal ze stolu. Vzpomněla si na svoji úplně první rekonstrukci obličeje. Bylo to v Manchesteru. Vypravila se tam vlakem a zůstala bydlet u příbuzných. Dotyčná dáma byla mrtvá už skoro tři měsíce. Její lebka se pomalu vařila ve vodě s pracím práškem a bělidlem, ale přesto páchla tak strašně, že Ústav forenzních věd raději pronajal Amy hotelový pokoj, aby pracovala v něm. Nechtěli, aby jim zasmradila laboratoř nebo něčí kancelář.

Když vedení hotelu zaznamenalo, kolik neuniformovaných policistů, parkujících neoznačené vozy před hotelem, tu mladou Číňanku na pokoji 305 navštěvuje, pojalo určité podezření. Pravděpodobně se domnívali, že tam provozuje nějaké sexuální služby. Tak či onak si pokojská brzy začala stěžovat na příšerný zápach a Amy musela hotel opustit.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Karanténa.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.