Maxim Butčenko

KURKUL

Максим Бутченко

Красный треугольник

Translation © Linda Lenz, 2020

Copyright © Maxim Butčenko, 2018

ISBN 978-80-7511-532-4

ISBN 978-80-7511-533-1 (e-pub)

ISBN 978-80-7511-534-8 (pdf)

Obsah

1)

2)

3)

4)

5)

6)

7)

8)

9)

10)

11)

12)

13)

14)

15)

16)

17)

18)

19)

Místo doslovu, od autora

Poznámky

Dějiny státu se podobají souhrnu šroubků a ozubených koleček tvořících jedno velké soustrojí. Točí se kolem vlastní osy, zoubky do sebe zapadají, roztáčejí hřídel za hřídelí a uvádějí do pohybu celou časoprostorovou konstrukci. Jedno jde za druhým. Téměř před sto lety se velké ozubené kolo rozběhlo a navždy změnilo zemi i její obyvatele. Počínaje zimou třicátého roku byla rozkulačena sta tisíce hospodářství na celém území Sovětského svazu, lidem sebrali chleba a poslali je do vyhnanství na Sibiř a Dálný sever. Byla to poslední rána, kterou sověty zasadily všemu individuálnímu a soukromému. Sedláci, střední rolníci byli posledním zábleskem člověka relativně nezávislého na sovětském státu. Poslední plamínek mysli patřící pouze sobě samé. Všude kolem se zuřivým tempem budovala nová, kompletně kolektivní země, v níž lidská mysl slouží systému a život patří partaji.

Během půldruhého roku v SSSR semlel mlýnský kámen rozkulačování a represí přes dva miliony dospělých i dětí a zanechal po sobě jenom holou zemi a lehounký popel. Vyrazil z lidí poslední zbytky jídla, nastřádaného majetku, vědomí sebe sama. Sovětská moc vytlačila nelidsky, bez stínu pochybnosti, poslední centimetry čtvereční svobody.

Kniha vypráví příběh mého praděda a prabáby, kteří žili na začátku minulého století ve Slobodské Ukrajině. Od určité chvíle se stal jejich život a osud pro mě vzorem ztráty a nicotného zisku. Tato kniha je rekviem ztracené vlastní vůle. Právě ta umožnila hladomor i hrozivý rok 1937 i dlouhé pronásledování lidí odlišného smýšlení. Ba co víc, i separatistické hnutí roku 2014 a šílená, nesmyslná válka jsou důsledkem absence vlastního, nezávislého pohledu na svět. Oblbnuté lidi, kteří pozbyli schopnost kriticky uvažovat a ztratili reálné soukromí, sovětská propaganda dokázala jednoduše zmanipulovat. Válka v Donbasu sahá svými kořeny až do vzdálených 30. let. Tehdy, jak bylo řečeno, se roztočil stroj rozkulačování a vyhlazování zbytků lidské důstojnosti.

Než padne noc, tmavé barvy soumraku vždycky zatírají prostor do špinava. Tato kniha je večer, hustě vybarvuje události doby, kdy se už strašlivá noční tma začala plížit zemí, městy, vesnicemi, dvory, domy a natahovala své ohyzdné černé ruce po člověku, aby ho odvlekla do bezedného a neproniknutelného, zdánlivě, temna.

1)

Chalupa hořela. Fedot prudce přitáhl opratě, sáně tlumeně zaskřípěly, udusaný sníh zakřupal jako suchý chleba, kůň udělal dva kroky a neochotně zastavil. Ze zasněženého vršku byla vidět celá vesnice – stovka chalup se černala co sraženiny noční tmy, křivé okraje potemnělých doškových střech se roztékaly po bílé nížině podobné inkoustovým kaňkám. Stovka tenkých vinoucích se pramínků kouře vytékala z komínů, sehraně stoupala do výše tří aršínů, kde se hned rozplynula v průzračném vzduchu. Zdálo se, že chalupy jsou zavěšeny na kouřových nitkách, že visí mezi nebem a zemí jako před revolucí dřevěné hračky na vánočním stromečku. Přesněji chalup bylo devadesát devět. Poslední stavba na levém konci vsi hořela – oheň zvedal svá červenooranžová chapadla, jako by se snažil dotknout chladného a sytého modrého nebe. Fedot si narovnal čepici, která mu sjela, přimhouřil oči, snažil se rozpoznat, čí chalupa je v plamenech. Bude to Mačulova, vesnického „partijního dobrovolníka“, tak mu s oblibou říkal soused Nestor. Oheň hlídal vztyčený na zadních ostrými drápy krajinu kolem plápolající chalupy. Obrovské, divoké a nezkrotné stíny se zmítaly po kůlové ohradě kolem vesnice, klopýtaly o tenké kostnaté stromy, klouzaly po štětinatých keřích a pak padaly na okolní chaloupky. Zdálo se, že mlaskání plamene se nese až sem, na návrší, praskot, s nímž požíral stavení, za sebou nechával jen doutnající popel. Fedot se na saních nadzvedl, pohlédl na levý konec, na rovné zasněžené plátno nedotčené ani člověkem, ani zvířetem. Prošel se krátce sněhem, zapadal hluboko, avšak o kus dál se už tolik nebořil – silný stepní vítr ofoukával obliny kopce, válel sněhovou přikrývku jako těsto, ztenčuje hmotu na vybouleninách. Lednový ledový škraloup zavrzal, stopa tedy nebyla tolik hluboká, dala se projet. Fedot zase přimhouřil oči a podíval se do ohnivé dáli.

„A je to tu! Dyť jsem je nedávno varoval. Ščo teper bude?“1 zamumlal a popotáhl si límec u ovčího tulupu.

Mužik se vrátil k saním, sedl si na seno, polámané slámky zakřupaly, shrábl opratě a švihl koně po zadku. Ten se pomalu rozešel, udělal pět kroků, když najednou Fedot přitáhl řemen vlevo a zamířil dolů směrem k vesnici.

Kobyla klusala ohýbajíc tu a tam keře trčící z bělavé přikrývky jako špatně ostříhané chomáče vlasů, křupala po zledovatělé krustě, pak sjela s úbočí, a když se ocitla na prošlapané vozové cestě u prvních chat, přidala do kroku. Hrbolatá cesta s dvěma brázdami křížila několik bezejmenných ulic, rozechvěle se vinula jako niť, běžela od jednoho domu k protějšímu. K místu dějiště zbývalo ještě půl versty, Fedot znovu švihl kobylu opratěmi, aby ji popohnal. Na sníh dopadaly syté, zdaleka viditelné odlesky požáru, jako proudy krve, a na sterilně bílé čistotě vytvářely koryta. Ještě pár minut, a už byl u hořící chalupy, sesedl a vydal se k požáru. Nevysoké stavení plápolalo jako ohromný táborák. V úzkých oknech byly plameny růžově bezbarvé, výš – nad střechou – sytě rudé. Zprava od domu se činili chlapi, rozebírali nízkou a chatrnou ohrádku, snažili se rozbít kůlnu, v níž byl uložen hospodářský inventář. Oheň nesměl přeskočit dál.

„Ševčenko, co tu děláš?!“ zazněl za Fedotem zvučný, hrubý hlas.

Fedot se otočil a pohledem se setkal s nečekaným společníkem.

„Projížděl jsem kolem, uviděl plameny, předsedo. A maješ ščos proti?“2 opáčil zhrublým hlasem Ševčenko.

„To teda mám, mám toho tolik, kolik mám,“ huhlal předseda, úplně na mol.

Stál tam, kymáceje se, po jeho zčervenalém obličeji poskakoval odraz ohně, nespokojený výraz mísily vzteklé, krvavé záblesky.

„Ty tady … Já ti říkal po dobrém… Jenže ty … No jen se teď podívej…,“ nesouvisle pokračoval předseda. Byl zpitý pod obraz a sotva se držel na nohou.

Fedot pozorně pohlédl do masité, hrubě tesané tváře nečekaného společníka, už chtěl zanadávat a poslat ho někam, ale mávl nad tím rukou, otočil se a odstoupil stranou. Mužici rozbili kůlnu, rozebrali plot a latě naházeli co nejdál od plamene. Chalupa dohořívala.

Ševčenko přistoupil k sousedům, kteří tam stáli celí zadýchaní a hleděli do uhasínajícího plamene.

„Hele, Stěpanyč, jako vždycky na zavolanou,“ řekl jeden z nich, nejvyšší a hubený jako tyčka.

„No jo, chlopci, už to tak vyšlo. Jedu akorát z okresu a koukám – hoří, zdálky je to vidět. Hnedka jsem sem zahnul. Jenže Jiskra, už není, co bejvala, sotva se vleče,“ postěžoval si Fedot.

„Ty máš aspoň koně, nám sebral tendle kalchoz všecko,“ z ničeho nic vyrazil druhý chlap oblečený do šedozeleného vaťáku a veliké nepadnoucí a navíc ošuntělé plstěné čepice.

„Nech toho kňourání, Potape, beztak je mi mizerně. Přijdu domů, zase budu poslouchat ženskou, jak mele o kobyle a jalovičce. Furt jen brečí, běduje, je to s ní k nevydržení!“ vykřikl dlouhán.

„Já chtěl jenom…“ začal otrhanec, ale nedomluvil. Fedot mu skočil do řeči, když zpozoroval, že se hovor stáčí směrem od stydnoucího popele.

„A kde se potlouká Filipp Mačula? Snad neodešel?“

„Náš Filíppek odjel vyřizovat něco partajního. Do Charkova,“ okamžitě hlásil mužik ve vaťáku a pak významně kývl hlavou směrem k dohořívající chalupě, „dívej na to nadělení!“

„Jasná věc, to není nic dobrého,“ přitakal Fedot.

A už chtěl pokračovat ve výslechu, když tu si všiml, že se zleva od stavení oddělila z tmavého hloučku vesničanů komíhající se postavička a vydala se směrem k němu. O další setkání se nepříčetným a opilým předsedou nestál, on i ten poslední rozhovor div neskončil na nože. Ševčenko si nespokojeně povzdechl, krapet se vzdálil od mužiků, obešel plůtek a odevzdaně vyrazil směrem k Jiskře a k saním. Usadil se, přitáhl si nohy, opřel se zlehka o bok a vyrazil pryč.

Dojel na druhý konec vesnice. V krajním okně jeho chalupy se mihotalo žluté světýlko, jako zanícená zornička slámového odstínu, zbylá okna byla tmavá, skla se v slabém měsíčním světle lehce blýskala. Dům se podobal schoulenému, nemocnému starci. Mužik otevřel vrata a zajel do dvora. Odepjal otěže, rozvázal uzdu, potom zatáhl za konec postroje a odvinul řemeny hřbetních popruhů, povolil chomout. Jiskra pokojně stála, uvyklá stále stejnému postupu, Ševčenko mezitím sundal řemen od chomoutu a duhu, opatrně svlékl chomout a stáhl sedélko. Odvedl koně do stání, cestou nahlédl do chléva, kde stála hnědka, vyšel a podíval se do prasečníku, s jednou přeživší sviní – dřevěná ohrádka se trochu viklá, Fedot to zaznamenal a začal hledat, čím by vyraženou laťku opravil. Pak zašel na seník, nabral slámu, odnesl ji Jiskře. Pár minut vyřizoval hospodářství, vyšel na dvůr, otřel si ruce sněhem, který okamžitě roztál, a kapky stékaly z mozolnatých, zhrublých zčervenalých dlaní s odřenou drsnou ztvrdlou kůží. Voda kapala na zem, dělala díry do sněhu, jako střela proděravěla šedý ocelový povrch a zamrzala v malém nehlubokém trychtýři.

Fedot se zastavil před dveřmi do chalupy a přešlapoval na místě, nemohl se odhodlat vstoupit. Saša, jeho žena, už ráno mlela o kolchoze, o předsedových hrozbách. Ženská hloupá! Kolikrát jí má opakovat, že tohle není nic pro něj, nenechá se zapřáhnout spolu s ostatními, ani kdyby ho zabili! Jeho otec, ať spí v černém hrobu hlubokým spánkem, ten ho učil všechno si udělat vlastníma rukama, nespoléhat na bližního. Poněvadž vedlejším prohnila duše, mršina a smrad se táhnou jako ocas. Takovým se mu jevil svět poslední léta před smrtí. Zemřel po občanské válce, hospodářství se začalo rozpadat, v zemi byl hlad. Táta tehdy hodně sešel, celou dobu chodil k plůtku, hleděl na ves, jako by ten stařík věděl, že přijde doba chudá a zlá, jako vlci. Tam u té ohrádky nakonec i umřel. Fedot teď pečoval o každý kousek hospodářství, každý jeho sáh. To onehdá přišel tenhle předseda a křičel: „Seš jedinoličnik, třídní nepřítel sovětského státu!“ Stál na dvoře a očima slídil kolem. Z města mu přijeli na výpomoc nějací mladí. Že prý „pětadvacetitisícníci“, fujtajbl, ani vyslovit se to nedá! Strana je poslala sebrat lidem pšenici a žito, že jinak mladou zemi, která si vymyslela industrializaci, rozdrtí světový kapitalismus. Vykračovali si tu, dočista nestoudně, čmuchali, na čem by se přiživili. Pohrdavě míjeli Fedota, kterého partaj hanlivě označila za tvjordozadance. Prolézali hospodářství, takže Šura chytila muže za rukáv a držela ho, zatímco tamti tahali pytle ze špejcharu. Svírala jej tak pevně, až jí palce zbělely, byly úplně jako bez krve nebo od mouky. A Ševčenko sledoval, jak odnášejí jeho majetek, a nemohl říct ani slovo, stál tam jak sloup, jenom pohyboval rty. Saša se naklonila k muži, chtěla mu říct, aby se neštětil, a on si šeptá dokola jednu a tu samou větu: „Jakýpak kulak? Kulakama, rukama pracuju, a dávám si je pod hlavu, když spím. Takový já jsem kulak!“

Pětadvacetitisícník táhnul poslední pytel pšenice a pod paží nesl slepici. Ševčenkovi jich zbylo v hospodářství pět kusů, ostatní zabili a odevzdali na maso. Všichni jedinoličníci museli odevzdávat maso, dokonce i když neměli ani hovádka. Ať ho člověk sežeň, kde chce, ať ho klidně sebere sousedovy, ale odevzdat ho musí! Fedot to nevydržel, vytrhl se ženě, zamířil k bídákovi. Vytrhnul mu pytel a zajedno ho majznul. A že byl Ševčenko chlap jak hora, měřil přes dva aršíny, mladíka praštil, a komsomolec přeletěl po hlavě závěj. A předseda se na něj hned vrhl, odněkud vytáhl nagan a křečovitě zatřepal revolverem Fedotovy před obličejem. Saše se jen taktak podařilo odtáhnout rozzuřeného muže, zachránit ho. Potom celou dobu škemrala, naříkala, prý: „Ty, proklatče jeden, chceš mít z dcer siroty, ty hade, nenapadlo tě, kdo je bude krmit! Na tvého bratra není spolehnutí!“

Bylo to tak – Ševčenko už nikoho neměl, teta umřela, budou to už dva roky, máma s tátou taky. A od bratra se málo čeho dočká, pořád jen schůzuje, mluví o novém socialistickém zřízení, tlachá o spravedlnosti. Po kom je takový – to je záhada. Stává se to, dva bratři a mezi nimi zeď, jako by jim v žilách nekolovala jedna krev, nevychovávali je jedni rodiče, nesáli z prsou jedné matky. Fedot nerozuměl svému staršímu bratrovi, ač spolu dlouhá léta bydleli pod jednou střechou.

Pomyslel na to a znovu si povzdechl. Už má dost schovávání, utíká se svěšenou hlavou před celým světem, stejně jako toulavý pes, který se schovává před deštěm. Žloutek světla v okně najednou zhasl, to ona Saša zhasla lampu, nedočkala se ho, a šla spát. To je dobře, jestli je ještě Bůh na nebi, nezapomněl na něj, na bludného syna. Fedot vstoupil do síně, oklepal se. Zprava jsou dveře do bratrovy místnosti, zleva do jeho, uprostřed komora s drobným inventářem a oblečením. Došel ke svým dveřím, vzal za kliku a ponořil se do rozředěného mlžného roztoku. Bílý mlhavý pruh měsíčního svitu plul prostředkem chalupy jako oko tuku na talíři polévky. Hned vedle dveří stojí pec. Na stropní konstrukci, nabílených trámech položených napříč pece, bylo vidět rudé lístečky odlesku doutnajícího ohně. Ve tmě se smetanové záblesky rýsovaly na bledém stropě a odstiňovaly šero světnice. Naproti stěny s pecí byla okna, pod nimi, kousek od rohu s ikonami, stál stůl pokrytý doma tkaným dižnikovým ubrusem. Vedle stolu – skryňa, velká malovaná truhla s cennostmi. Vpravo spí děti, vlevo žena. Fedot zamířil ke stolu. Na něm byly prostřeny dvě hnědé glazované misky: jedna s chlebem, druhá s vařenými brambory – to mu žena připravila.

„Proč jdeš tak pozdě? Ščo trapylos?3“ ozval se z kouta Sašin tlumený hlas.

„Ty nespíš? Že si nedáš pokoj, spi,“ okamžitě opáčil Fedot.

„Copak to s tebou je? Potuluješ se po nocích jako kočka na jaře.“

„Jakýpak potuluješ, Mačulovi shořela chalupa, zajel jsem se tam podívat.“

„Jak to shořela? Snad ne úplně?“

„Řekl bych: shořela na prach.“

„Jak je to možné?“

„No jak, jak – prostě tak. Neměl co vykládat ty svý sovětský báchorky, dožírat lidi… Rvát jim od huby poslední sousto.“

„Mluv tiše, stvůro. Zase začínáš! A jak chto počuje? Přivede tě to chládku, nebo ještě hůř, bez soudu a vyšetřování.“4

„ Šuro, ž e si ned áš pokoj, člověk od tebe nic jin é ho nesly ší , jenom pssst, ti š e. Já tak nemůžu! Copak ten tvůj ž enský mozek ne rozumije, nemů ž u!“

„ Ženský neženský, podívejte na něj, jak se naparuje. Hrdinu si dělej, až z tebe bude dědek, a ž děti postavíš na vlastn í nohy.“

„Dobrá, nechme toho. Hned dojím a půjdem sp á t.“

„Půjdem. Chytr á ku. Zapomněls, ž e se moje m á ma učila ve Smolnym?“

„Slyšel jsem to už stokrát. Pořád se oháníš se svou m á mou. Jenomže co teď, co z toho teď m á ? Proč, to se tě pt á m?“

„Proto, to ti povídám!“

„Ty snad spíš? Co to tlacháš?“

„Co, co? To. Moc si nepouštěj pusu na špacír, vidíš, jak to chodí, dneska se lidi za lidi nepova ž ují.“

„Pravda. Aspoň tohle tě m á ma smoln á naučila.“

Zabručel Fedot, spolkl bramboru a lehl si k  ž eně do postele. Tou dobou u ž š pinavě vypadaj í c í mraky zamazaly nebe, nejprve pot á hly měs í c tenkou kouřovou clonou a pak ho tučně zatřely a zakryly nočn í světlo. Noc ztmavla, ponořila ves do neproniknutelné, děsiv é barvy.

Dalšího dne se Fedot vzbudil, když se slunce zakryté tvarohem mraků snažilo probít mlhavou dálavou na východě. V zimě nebylo ve vsi moc práce, ženské předly a vy ší valy, chlapi něco kutili v kůlně nebo odpoč í vali. Od časn é ho r á na Sa š a rachotila s n á dob í m, zaděl á vala těsto na piro ž ky, pak vypravovala star ší dceru L í du do š koly. U ž to budou tři roky, co je v jejich vesnici š kola, tři třídy a dva učitel é – tak vypadá venkovská sada. Starší dcera se už celý rok pilně uč í , bav í ji to, i abecedu u ž um í , i trochu ps á t se naučila. A mlad ší Zoja seděla na dlouh é posteli a chovala dřevěnou pannu, kterou j í Fedot vyřezal loni v l é tě, ustrojil ji do modrého hadř í ku, odstři ž ku z u š it é ko š ile.

„Na, najez se trochu, dokud je to teplý,“ obrátila se Alexandra k muži.

„ Šuro, spal jsem jak špalek. Ta včerejší cesta mě zmohla. Pročs mě neprobudila?“

„Co bych tě budila? Pjotr brzo r á no ode š el, na schůzi, přijeli komsomolci z města. Říkal, ž e m áš taky přij í t.“

„Mizera jeden. A je pryč. Jdu nakrmit kr á vu, ty zat í m připrav pomeje. Pak se podívám na tu jejich schůzi.“

„Co kdybys tam nešel?“

Šura jakousi ž enskou intuic í vytu š ila nebezpeč í . N áš Fedot byl prchliv ý , vzplál jako louče, ale hned dohořel. Mohl za křičet, ale za minutu se u ž sm á l, m á mo, no tak, nic ve zlém, jsem u ž takový. Nejdř í v se ho ž ena b á la, hlavně prvn í l é ta. Rodiče ji za Ševčenka provdali, proto ž e byl chud ší , mysleli si, ž e tak sověty obměkč í , že je to zachrání před čekou. Ale nezachr á nilo, v š echno jim sebrali a poslali je nezn á mo kam. Snad do Kazachst á nu, ale mo ž n á i někam bl íž . Fedot si jej í ho otce pova ž oval, mluvil s n í m zvl ášť uctivě, ne jak s  ostatn í mi. Kdy ž je vysídlili, celý se proměnil. Hodně se hněval, co t ý den se poh á dal s něk ý m od spr á vy, stal se vyhl áš en ý m buřičem. Nadto ho popichoval i bratr, sna ž il se ho přet á hnout na svou stranu. Občas mu ž změkl a bratra vyslechl, ten mu vykl á dal o radostn é budoucnosti, v n íž jsou si v š ichni rovni. Byl přitom dost nerv ó zn í , poklep á val si rukama. Ale pokaždé ho vyslechl a ž do konce, pak se prudce zvedl a bouchl za sebou dveřmi Pjotrovy světnice tak silně, ž e om í tka se sypala jako časný sn í h.

„Co tam vysedáváš tak dlouho? Máš to zapotřebí nechat se pomejemi polejvat?“

Šůra se takové hovory nejednou pokoušela muži rozmluvit. Ten jen mával rukama: „Pořád bys jen něco vykládala“. A víc ani slovo. Ale jednou se dopálil a hlasitě jako puška ze sebe vychrlil: „Zmiji nepřátelskou si musí člověk poslechnout, vědět jak myslí!“ Ta slova byla pro Sašu jako rána kladivem, pochopila, že dřív nebo později je neštěstí jako průvan vyžene z domova, roztočí je v ježatém a vířícím proudu. Dopadne to s nimi špatně. Teď taky jednoduše souhlasil jít na tu proklatou schůzi, zatímco ženě se strachem kolena třesou jako lesní pavučina v sychravém vánku.

„Už zas zač í n áš . Jdu, jen ať si ž van í , j á budu klidně sedět, ničeho se neboj.“

Saška nař í kala a plakala, jen ž e kdo ji poslechne? Ž ensk é srdce je citliv é jako podzimn í l í steček, c í t í orkán, jen co začne nebe tmavnout, potáhne ho mlžná plachta a fičí pronikav ý chlad. Jenomže Fedot svou ženskou neposlechl.

Když se přibl íž ilo poledne, nat á hl si čepici, pěkný tulup, a vyrazil k vesnické č í t á rně, tam často m í stn í partajn í buňka zasedala. Stavení bylo plné lidí, hlavně kolchozn íků , p á r samostatných roln í ků a  ž en. V únorové dny nuda zabalila vesničany do staré, ošuntěl é , krajkov é jako metelice malátnosti, navlékala je do hlubokého splínu a duševního žalu. Mužici pili a ženské se bez servítků pou š těly do pomluv a drbů. Ale už je to pár zim, co si k nim zvykli jezdit straníci z města. Jedenkr á t přivezli nějakého učence, s brejličkami a ple ší vyle š těnou jako kalafunou. Dvě hodiny st á l jako přibitý v rohu světnice a bez přest á n í vykl á dal, ž e světový kapitalismus brzo pojde, proletariát že povstane a bude ř í dit celou zeměkouli. Akorát trochu vydržte, poř á dně přidejte, zrn í si nenech á vejte, v š echno odevzdávejte straně. Ke konci, když už se všichni chtěli rozej í t, bylo pozdě, to Fedot nevydr ž el a zeptal se: „Ty seš, jak tak koukám, učený pan áček. S  univerzitami, a jak ý m áš jemn ý ručičky, jako d í venka…“

Mužici v předn í ch řad á ch spokojeně zakrákali, ženské u dveř í nespokojeně zahučely.

„Soudruhu, já…“ začal na svou obranu učenec.

„Tak podívej,“ nenechal ho Fedot domluvit, „když teda všade bude vládnout proletariát, tak komu bude vládnout?“

„No, ehm, ehm,“ blekotal partajec, nevěděl kam s očima, cel ý se klepal.

Chlapi v místnosti ztichli, učenec se na místě vrtěl jako by ho něco štípalo, pak si sundal br ý le, vyndal velký bílý kapesník a zuřivě si začal čistit skla, jako by mával vlajkou. Od t é doby šel Fedot poka ž d é na takovou schůzi, rýpal do řečn í ků, ale také je pozorně poslouchal.

A i dnes vyšel na dvůr, do š el k vr á tkům a vydal se ulic í . Vedle plotu, zkrouceného jako výraz učence, st á l Nestor, jeho soused. Byl to dvaapadesátiletý chlap s širokou vrásčitou tv áří . Oči měl posazen é bl í zko sebe a siln é rty, sevřen é jako by ve věčn é m úš klebku. Měl nevídaný obličej, ale mnohem nezvykleji mluvil – komolil slova, vyslovoval je pokrouceně a přitom si často pletl př í zvuk nebo ho posouval.

„Copak copak, sousede, nemů ž e š to doma vydr ž et?“ š i š lal poklep á vaje dýmkou po dřevěn é m sloupku š ediv é m jako mol.

„Jdu na schůzi, nadávat tvým nadř í zeným,“ pohotově op áčil Fedot.

„Načpak jim nadívat, voni si teď sami sobě odnadávají.“

„O čem to mluv íš , Nestore?“

„Přece u n á s, no v kolchozu, se povíd á , ž e přisedu pěkně na okrese sprdli, ž e mu hrozili soudem a l á grem. Kdy ž přiš el k n á m do brigády, byl bílej jak cibule. Ja jomu kažu: nu vono tobi treba, co se tím trápíš? Jdi s klidem!“

„A co odpověděl?“

„Vyskočil, úplně nepř íčetný, a pustil se do mě. A pak se posadil ke stolu a klidně, jak ten kněz, ná s v š ecky pěkně seřval.“

„Nestore, hlupáku jeden stará. Co ses do toho kolchozu hnal?“

„A ščo meni? 5 Co ztratím? Dívej na mojí chatrč, křivý se jak přisedova tv ář. Před třemi lé ty po š la kráva, a ženušku nemám, nic takov ý ho pěkn ý ho. No tak chodím do výboru chudých, posluchaju, jak se tidle chudí sotva protlučou, a děl á se mi přitom lehko na srdci. Jsem tam úplná honorace, hotový chleba se sádlem.“

„Pracovat mají, a nouzi mít nebudou. Cpou se jen samohonkou a písničky vyřvávají. Že jsem se už naposlouchal těch tvých chudáků.“

„Soudruhu Ševčenko, to ty kontrarevolučn í p í sničky zpíváš. Počkej, tě zuvřou.“

„Jestli jim, ty pařeze jeden starý, nedonese š , tak nezuvřou.“

„Tik to záleží. Jestli mi dáš teňko tabáček.“

„Ty jeden lišáku! Jak já to jen s tebou, vyděračem, tolik let vydr ž el?“

Nestor spokojeně zafuněl, zavrněl jak kocour, nastavil dlaň, a Fedot do n í nasypal kopeček dobr é ho tab á ku. Na tom se rozešli. Fedot se usmál, poklepal př í tele po rameni a už křupal pryč pě š inou kroutící se jako psí ocas. Čítárna se nacházela uprostřed vesnice. Vlastně to byl majetek místního vydřiducha Nestěrenka, ale sověty si ho vzali rychle do parády. Statkáře Nestěrenka zastřelili, jeho žena s kojencem utekla. A teď ta velk á kamenn á chalupa s na půl sáhu širokými okny – bývalý majitel měl r á d v í c světla – sloužila novému státu. Na zápraží stáli tři kolchozn í ci, kouřili a plivali do sněhu. Tam, kam plivance dopadali, vypadala sněhov á přikrý vka jako ře š eto. Schov á vali se pod stř íš kou, beze spěchu cedili slova skrz zuby a odplivovali, jako by dělali tečku. Fedot kývl hlavou na pozdrav, oklepal si válenky jednu o druhou, otřel si obličej a vstoupil do chodby, která se táhla jako červ dál do hlubin chalupy. Do temného a úzkého prostoru padalo geometricky rovné, béžově ž lut é světlo. Odtud přich á zel č í si hlas, tvrd ý jako ž ula, chrlil slova, rozhazoval je, jako by metal kameny. Hlas důrazně a zpř í ma hřměl m í stnost í , takže blí ží c ího se Fedota k sobě v momentě vysloveně přit á hl. Ševčenko se poslušně vydal k osvětlen ý m dveř í m, na š lapuje tiše malými kroky jako paličatý vyčerpan ý vlk odsouzen ý k záhubě.

2)

Místnůstka nacpaná vesničany tak, že nebylo k hnutí, budila dojem nevelké zátočiny. Vlasaté, rozježené hlavy mužiků, sedících v řadách, se převalovaly jako temné vlny od vyšších k růstem nižším. Místy zpěnil lidskou vlnu bílý ženský šátek, pak ale znovu klesala k tmavovlasé hlavě kolchozníka. Fedot se rozhlédl. Na stěnách se modraly tapety: na dlouhých stéblech těžce visely jednobarevné květy. Že tam kdysi měl původní majitel pověšené obrázky, naznačovala pouze pravoúhlá prázdná místa sytě modravých odstínů. Kulakův kvalitní nábytek už dávno odvezli, zbylo tu jen pár židlí a stůl, u kterého stál člověk vysoký jak maják. Ostatní seděli na lavicích. Lidské vlny se tříštily právě o úpatí stolu podobnému hnědému hliněnému srázu, nad nímž se tyčila vysoká a nedostupná postava muže. Hlas, který Fedot uslyšel na chodbě, patřil jemu, a když vstoupil, tak řečník na pár sekund zmlkl.

„Soudruzi! Strana nestanovuje normy výkupu obilí pro nic za nic. Nalézáme se ve válečn é m stavu. V š ichni bur žousti se proti nám spikli, soudruzi. Jsou jako šelmy, chtěj í rozs á pat naši zemi na kusy. Proklat í kapitalist é vys í laj í z áš kodn í ky a verbuj í kulaky. Ned á vno byli chyceni kontrarevolucion áři v čele s profesorem Jefremovem, chystali se provést v Ukrajině převrat. Ti by si zotročili rolnictvo na stovky let, protože přiznali pět miliard dluhu za půdu kapitalistům. Vy také, soudruzi, byste museli platit procenta a výkupné!“

„A č í m je to dneska lep ší ?“ ozval se z vln hlas.

„Tím, že nás strana vede vpřed, abychom svrhli okovy otroctví, shodili z beder hanbu. Ano, je to těžké. Co jste si mysleli? Je nutné, aby našemu vítězstv í pomáhalo nejenom vedení, ale také vy.“

Básnil o blížícím se království rovnosti a hojnosti ještě p á r minut. Mužici se na svých místech vrtěli, ženské hlasitě vzdychaly, v š ichni čekali na dal ší ho řečn í ka, kter ý měl promluvit o zá zrac í ch sovětsk é vědy. To jim Mačula slíbil předtí m, ne ž odjel do neblah é ho Charkova. Fedot vyhledal pohledem Pjotra: seděl v druhé řadě, stř í davě se drbal na hlavě, pak si vlasy zase uhlazoval, jako by mu je čechral neviditeln ý v í tr. Dlaní si přej íž děl po tv áři, čas od času ruku zvedaje, jako by se chystal položit otázku, ale vzápětí ji nechával klesnout, jako závoru. Fedot se protlačil bokem podé l stěny blíž k řečn í kovi.

„Proto, soudruzi, neztrácejte víru. Nenechte se vyprovokovat, neposlouchejte panikáře. Na š e strana v í , co m á dělat …“

„A ty choča b sam u ce viryš?“ 6 zahřměl n á hle Fedot.

Muž maják zmlkl, našel pohledem svého protivníka a zahleděl se na něj.

„Věř í m. I když budu umírat, budu při smrti, ale věřit…“

„Víš, čemu věř í m j á ? Že mojí první povinností je výkup obilí, druhou je daň, třet í je poji š těn í , čtvrtou je dobrovoln á daň, p á tou př í spěvek na industrialici, šestou do půdn í ho fondu, pak…“

„Tak to stačí, soudruzi,“ vyskočil z místa předseda, „naši hosté si musejí odpočinout. Poděkujeme náměstkovi ideologické práce Ivanovy Jegoryči Gorovému. Nyní vystoupí komsomolec Konstantin, který vám poví o úspěších sovětské vědy.“

Chlapi v místnůstce zahlučeli, začali si šuškat, řečník se posadil do první řady a své místo ustoupil mladému, kudrnatému aktivistovy, který se začal rozpačitě usmívat, jako u zkoušky. Fedot se otočil, protlačil se mezi postávajícími u zdi ke vchodu a vyšel ven na ulici. Ovál ho dech svěžího mrazivého vzduchu, zafoukal štiplavý vítr, obalil ho svým chladným objetím. Ševčenko si zapnul tulup, natáhl si čepici a zůstal nerozhodně a opuštěně stát u vchodu. Spánkem mu tepala slova jako pulz žilami, byla mu zima a vedro zároveň, dostal žízeň. Poodešel k plůtku, nabral rukou čistý sníh a strčil si ho do pusy. Ledová hmota okamžitě roztála, ústy se mu rozlila ledová voda. Co má tohle znamenat? Kde se teď dopátrat pravdy? Když tenkrát v devatenáctém přišli Čečenci, rabovali vesnici, kradli ženské. Tehdy jsme si mysleli, že není většího zla, že Bůh na nás nic horšího nepošle, že se smiluje. No a teďko není před touhle mocí záchrany, pomalu nás rdousí, ale zdechnout nám nedá. Samou zlostí uhodil do křivého šedého sloupku, shodil sníh, ten se jako těžký naředěný oblak vznesl a dopadl na vypouklou bílou závěj u silnice.

Vtom dveře na zápraží úpěnlivě zaskřípaly, otevřely se a na prahu se objevil řečník, kterého Fedot viděl. Ševčenko jako hřebec zadupal a návštěvník jako by nic vytáhl ubalenou cigaretu, škrtl sirkou a zadýmal jako lokomotiva ženoucí se plnou parou. Pár okamžiků Fedot přešlapoval a po chvíli se vydal k partajnímu orátorovi. Ten se klidně díval, jak se k němu blíží statný mužik s krátkou bradkou, širokými čelistmi a rozpláclým nosem. Ze zemědělcovy tváře vyčetl, že se k němu hned přidá a spustí tu svou o naturální dani a podobné nesmysly. Však on je Ivan Jegoryč znal, co on se s nimi už namluvil. Myslí jen na jedno – pořádně si nacpat břich. Neumějí myslet zeširoka, dívat se na věci z odstupu. Nechtějí prohlédnout, že třídní boj ještě neskončil, že vykořisťovatelé a podobná chamraď se schovává, že se musí vypátrat a zničit. Jinak nebude mít proletariát nikdy klid. Budou je ovládat jedinoličnici a odštěpenci, jako ten, co se k němu blíží.

„Pověz mi, copak jsou v té tvé straně všichni tak bezcitní?“ oslovil ho ještě za chůze Fedot.

„Záleží na tom ke komu,“ odpověděl muž maják.

„Ke všem. Opravdicky všichni schvalují, aby se z lidí vyráželo všechno zrní do posledního?“

„Zbabělců a bojácných je dost.“

„Vida, takže tak přesvědčená není většina.“

„A cos myslel, že se strana ptá, jak je nejlepší, aby jednala? Prostě stanovuje, organizuje a vede.“

„A lidí se ani neze…“

„Ti tvoji lidé se pletou. Řeknu ti to upřímně, abys tomu rozuměl. Takovou besedu vedu kožen raz. Jestli všichni komunisté souhlasí s partajní politikou? Nebudu lhát a povím ti, že ne. Jsou licoměrníci, kteří nepřemýšlejí příliš do hloubky, dohlédnou si jen na špičku nosu. Ba co víc, dokonce i tady v sále jsou poslušní, kteří ale nejsou stejného smýšlení, nosí v sobě pochybnosti, jako žába jim sedí na prsou.“

„Nějak nechápu, o čem to tu mluvíš?“

„O tom, že máš selskou hlavu. Je moc málo upřímných a věrných, na které se může strana spolehnout.“

„A co to…“

„To, že prohnilý hřbet se musí zlomit pěstí. Bušit do něj, dokud se z něj nevyrazí staré, aby se objevilo nové.“

„Jak že se jmenuješ? Ivan Jegoryč? Tak poslechni, Jegoryči. Jak vidím, šaty máš staré. Kabát ti úplně prořídl. Není ti zima, máme únor, ten je krutý…“

„Poněvadž se neženu za materiálním. Já ti na očích vidím, jak mě odsuzuješ. Tobě podobných jsem viděl stovky. Jenže já ti nelžu. Věřím, že jde vytvořit spravedlivou společnost.“

„Jenomže co lidi? Jak k tomu přijdou?“

„Podívej, vidím, žes moc rozumu nepobral, asi ses nijak zvlášť neučil. Cíl vyžaduje oběti, úsilí, snahu. Počkej za pár desítek let – všechno se to změní.“

„Ty jeden…“

Ve Fodotovi to vřelo, zaťal pěsti a díval se na společníka. Ten přimhouřil oči, že vznikly dvě úzké štěrbiny, mráz mu na jeho bledou tvář vymaloval narůžovělé skvrny, špička nosu zčervenala, úplně jako jahoda v létě. Vyčkával. Jen ať ho ten buran praští, ať nechá vybouchnout svou zlobu, ukáže to své kulacké jádro. Tím líp, aspoň bude všem jasné, že on je nepřítel. Stojí si tu – takový statný, vykrmený, v pěkném kožichu, nové čepici. Odkud ho má? No, jedinoličnik, to se hned pozná. Nechce se zařadit, být stejný jako ostatní. Ano, jen ať ho uhodí, tak je to dokonce lepší. Ivan Jegoryč to snese, ani prvně to nebude. Hlavně aby to mělo smysl, on už to vydrží. Fedot zvedl ruku, velkou pěst sevřel ještě pevněji, až se zdálo, že si prsty rozdrtí vlastní dlaň.

„Aáá!“ zařval Ševčenko, otočil se a rychle vyrazil pryč.

Šel dlouhými kroky, srdce mu tlouklo jako koňská kopyta v trysku. Všechno se mu v hlavě roztočilo, rozvířilo jako za únorové metelice. Vyšel na dvůr proklínaje se, že na schůzi vůbec chodil, vždyť už se zapřísáhl – nikdy víc. Do zad mu vystřelil pohled šedého a nenápadného člověka stojícího na zápraží kamenného domu. Díval se na zmenšující se postavu, která se právě trochu pohupuje, ještě kousek a zmizí za nejbližší chalupou. Ivan Jegoryč celou složitou duší cítil, že tohle nebude jejich poslední setkání. Brzy toho statného mužika uvidí znovu, podívá se mu do paličatých očí, uvidí jeho zaťaté pěsti. A to bude jejich poslední setkání. Silná předtucha náhle komunistu rozrušila, chvíli se přehraboval v kapse, vytáhl cigaretu a sevřel ji v úzkých popraskaných rtech. Vyndal sirky, plamínek se poslušně rozhořel, zvedl jej k cigaretě a už jasný plamen ozářil hořejší část obnošeného myšího kabátu, na němž na okamžik šlo rozeznat dvě malé ztmavlé skvrny barvy staré krve.

Fedot se uklidnil. Šura má pravdu – nešmejdi po schůzích, jednou tě někdo praští. Je to mírná ženská, někdy až moc. Pamatuje si, když ji uviděl poprvé, jak zrudla jako rajče, zčervenala. Styděla se. Je její první chlap. Ono taky copak jde brát si už použitou ženskou? Nejde, to lidi nedělaj. Ať si prováděj, co je napadne tamti, městský, aťsi jen ve spodkách chodějí, ale děvče má být cudné do svatby. Už to bude deset let, co si Fedot přivedl do chalupy Sašu, je pořád stejně mírná, jako bývala. Má klidnou povahu, no občas se stane, že vykopne jako neobježděná kobyla – ale to tak jednou do roka, jinak se celý den motá kolem dětí. Jsou její jediná starost.

Mrazivý vítr stékal po Ševčenkově tváři, chladil ho. Když došel do chalupy, už vychladl. Pospíchal do dvora, vešel do stáje, ze zvyku navštívil Jiskru. Kobyla stála a občas zafrkala, z nozder jí stoupal bílý dým jako parnímu stroji. Ten Fedot viděl u kmotra v sousední vesnici. Parní mlátičku.

„Seš jak mlátička, Jiskro. Máš dlouhou chvíli, mabuť?“ mužik pohladil zvíře po tlamě, načež na něj kůň pohlédl.

Mizera jedna, ví, co je to něha, ví, co znamená lidské teplo! A co jiného je vlídnost než známka rozumu? Jenom rozumná bytost cítí něhu ke druhému. A Jiskra je rozumná, ani jí pořádně nic nemusí říkat, jako by mu viděla do hlavy, cítí, pán je zlý nebo hodný, zlobí se nebo je spokojený. I teď cítí, že Fedota něco tíží. Na srdci má kamení a na domě znamení. Je chycen v dusném životě, brání mu vydechnout si, odpočinout si.

„Holka moje! Škoda že nemluvíš. Cítím se mizerně, tak nějak smutně.“

„Co si tu povídáš s koněm?“

Fedot sebou při nečekané větě škubl. Saša vešla do stání, v rukou nesla kouřící káď s vařením pro svini.

„Já si tu… Chápeš.“

„Jo, chápu. Než pobalakaty s ženou, radši zavřeš pusu, to není nic pro ženskou, ale s hřebcem, to áno. To hned taješ jak kousek másla na pánvi.“

„Sašo, co to říkáš? Nemáš náladu?“

„Jakou ládu? No?“ zapitvořila se Saška.

Fedot najednou změkl. Jindy by na ni houknul, uhodil pěstí do zdi, mlč, pořád jen jazykem meleš. Jenže teď byl vyčerpaný, vysílený. Neměl chuť bručet a handrkovat se. Pohlédl na ženu: stále tam stála s kouřící kádí, z níž se valil bílý huňatý kouř, úplný vroucí lektvar. Pohled na ženušku ho pobavil, přistoupil k ní, popadl káď, vytrhnul ho ženě z rukou a postavil na hliněnou podlahu.

„Co to děláš?“, upřímně se podivila.

„Tohleto,“ usmál se Fedot.

„To vidím, že tohleto,“ zazubila se žena.

„Jen povídej, mluv, máš to dovolíno,“ objal ji muž tiskna se k ní celým tělem.

„Ale, podívejme se na mladíka. Chlapče hubený, proč seš samý chlubení?“

„Poněvadž jsem tobě určený,“ zarýmoval Fedot ke svému vlastnímu překvapení.

Políbil ženu na ústa. Byla měkká a poddajná, dech měla tak horký, vonící chlebem, mlékem, kořením, sotva uchopitelným aromatem čehosi ženského, utajeného, tajnůstkářského. Fedot vytáhl Šuru na v rohu se tyčící nevelkou kupku sena, položil ji a natáhl se nad ní jako pluh nad polem. Pak ji zvedl prošívanou halenu, jemné prádlo a žádostivě se přisál k velkým, plným prsou drže je rukama. Saša si pozorně prohlížela tvář muže, opájejícího se jejím tělem, pak zavřela oči a pomalu se propadla kamsi hluboko, do jiných krajin.

***

„Víš, něco ti povím,“ Fedot se oblékal a pokukoval po ženě, která se upravovala.

„Ach, to snad není možné. Mně, bábě hloupé, copak já můžu těm vašim myšlenkám rozumět!“

„Jen se dál pošklíbej. Teď ti nic nepovím.“

„Dobře, už je dobře. Kaži vže, 7 ty můj smutku.“

„Jak jsem tak šel, pochopil jsem, že jsem ještě nikdy…“

„Teď jsem si vzpomněla! Dcerky už jsou dlouho u rybníka, pořád se nevrátily.“

„Nenecháš mě domluvit… Jak nevrátily?“

„Musíš tam zajít. Feďunko, řekneš mi to jindy. Úplně jsem zapomněla, pidy podyvys, ščo vony tam robljať. 8 Už dávno mají sedět u stolu, a oni jsou pořád tam!“

„Dobře, dobře. Už běžím.“

Hodil přes sebe tulup a vyběhl na dvůr. Zamířil do nížinky. Zdálky byla vidět skleněná hladina zamrzlého rybníku. Děti si na něm často hrály, vozily se na dřevěných, doma zhotovených sáňkách, které klouzaly po ledu a rozjížděly, že byly rychlé jako Jiskra. Fedot už dole zahlédl maličké, tmavé postavičky, pobíhající, padající a smějící se smíchem zvonivým jako zvuk malého zvonečku. Takový zvonek mu kdysi daroval děd. Kdo ví, odkud ho měl, Fedot se ho neptal, byl malý a takové otázky nedával. Jen ho s sebou od rána do večera tahal, schovával ho v záňadří. To se takhle vyšplhal na jabloň, schová se mezi zkroucenými větvemi, vyndá zvonek a zlehka jím pohybuje ze strany na stranu. A křišťálový zvuk se rozběhne zeleným listovím, narazí do koruny a rozsype se jako zralé ovoce. Dětský smích mu i teď letmo připomněl tu sladkou dobu, kdy mu táta připadal jako největší člověk na zeměkouli a léto bylo dlouhé jako celý život. Fedot uviděl dcery už zdálky, trochu zabočil a vydal se k pravému břehu rybníku. Lída tahala Zoju na sáňkách, padala, pak se rozbíhala a pouštěla sáně po vyježděné ploše. Ještě chvilku, a děti už rozpoznaly otce, který jim hrozivě mával. Děvčata, celá zadýchaná se zčervenalými tvářemi, poslušně zamířila ke břehu.

„Jakto že neposloucháte mámu! Vždyť vám řekla – ne nadlouho.“

„Tati, my se akorát chystaly domů.“

Starší Lída si upravovala vlněný šátek omotaný kolem krku. Kolem rtu měla jemné, omrzlé chuchvalce bílé jako mlíko, které se slepily na plátně. Šťastně se usmívala, dokonce se zdálo, že vidí otce ráda.

„Holka jedna mazaná, celá máma. Dobře, tak pojďme, už se připozdívá.“

Lída popadla dlouhou šňůrku přivázanou k sáním a sestřička natáhla ruku k Fedotovi.

„Nesvezl bys mě jednou. Já celou dobu jen vozila Zoju, taky bych chtěla.“

„Už musíme…“

„Jen jednoouuu.“

„Ale…“

„Jedinkrát. Budu tě poslouchat, slibuju.“

Ševčenko so podíval na Lídu. Zvedla k němu svoje velké zelené oči, které vykukovaly zpod šátku jako dvě nedozrálá jablka.

„Tak jo. Jenom jednou a dost.“

„Jeeee! Anoooo!“

Dcera začala samou radostí poskakovat. Fedot nechal mladší Zoju na břehu a pomalu vstoupil na led. Usadil Lídu, nakázal jí pořádně se držet, pak udělal pár kroků, rozběhl se, odstrčil ji a sám sebou hned plácl na ztuhlou vodu vysmýčenou, že se blýskala. Sáňky se prudce rozjely dopředu, Zoja se rozcinkala jako zvoneček, rozesmála se, mrazivý vítr se jí opřel do tváří, po kůži se jí roztekl bodavý vzduch. Fedot se nadzvedl a opíraje se o lokte se usmál. Dcera se vesele chechtala a sáňky ve velké rychlosti zahnuly vlevo. Odjely pryč od hrajících si dětí. Náhle smích jako když utne a vozík zmizel. V ten okamžik se rozlehl pronikavý výkřik a hned po něm další. Sáně zajely až k samému kraji, tam kde místní rybáři prosekali do ledu díru, na chytání ryb.

Fedotovo srdce se propadlo pod led spolu s dcerou. Vyskočil, rozběhl se k ní, ale okamžitě zase uklouzl, upadl. Křik zazněl znovu. Jeho dcera lapala po vzduchu, na chvíli se objevovala nad hladinou, stihla se chytit zledovatělého okraje a znovu klouzala do modré, ledové tekutiny. Ševčenko se otočil, začal se plazit zpátky, že obejde rybník po břehu. Dceřin křik střídavě klouzal po ledovém povrchu a zase utichal. Fedot se dostal na břeh, zakopávaje a padaje, a rozběhl se podél něj zahlédnuv koutkem oka vyděšené oči Zoji, která hlasitě, pronikavě vzlykala. Z druhého břehu jí přizvukoval Lídin křik. Otec mezitím ztěžka běžel, nohy se mu bořily po kolena do sněhu, hluboko zapadaly, načež vyskakoval nahoru a uháněl vpřed ze všech sil. Už je blízko, už vidí, jak dívčiny ruce vyklouzly z vody, zvedajíc střepiny kapek, které se jako sklo rozletěly vzduchem a dopadly na led. Teď už může vkročit na ledové zrcadlo. Ještě jednou křik. A úplné ticho. Kapky pomalu, jako by ztratily zrychlení, dopadaly na bílý rozhrabaný sníh tvořící tenkou vrstvu na ledové slupce. Všechno ztichlo. V širokém prorubu narážela voda zčeřená děvčetem do ostrých krajů, neklidná jak při nevelké bouři. Lída se víc nevynořovala. Fedot vstoupil na led a rozběhl se tak rychle, jak mohl. Zároveň si stáhl v běhu tulup, u díry trochu přibrzdil a padl jako kámen do vody. Drobotina na druhé straně strnula, ztuhla v dálce, jako tmavá klubíčka na světlé třpytivé rybníkové zamrzlosti. Po kluzké rovné hladině se nesl jenom hlasitý Zojin pláč. Nad hladinou se objevila Fedotova hlava, nadechla se, znovu se ponořila. Za moment všechno ztichlo. Tak bezhlesné ticho nastává pouze, když už není, kdo by halasil. Úplně jako by všechny šumy smutečně utichly po hřmotné bouři, a už víc nebyl důvod, nikdo nezbyl, kdo by vydával zvuky. Trvalo to přesně jeden okamžik, postačující ke spojení života a smrti. Přesněji, mezi bytím a nebytím vlastně žádná hranice není. Jsou jednolitou, vzájemně propojenou lidskou vlastností – žít a zemřít. Ano, smrt je vlastnost života. Vůbec nikdo už nemohl porušit začátek a konec. Zčeřená voda se houpala, překrývána pomačkanou malou vlnou, ale nikdo už se nad vodou neobjevil. Nikdo se už nevynořil.

Zatímco zimní modř rybníku se ještě zlehka vlnila, pohupovala ze strany na stranu, uprostřed nastal výbuch – stovky kapek vyrazily ven z vody, se šplouchnutím se rozletěly po celém poloměru nádrže, ostře a zvučně přitom práskly vodní výbuchovou vlnou. Fedot zvedl ruce a s hlasitým čvachtnutím hodil Lidčino tělo na led. Hned se klouzavě vyhrabal na břeh a začal děvčátku stlačovat hrudník, pak jí nadzvedl bradu, zvrátil hlavu dozadu, ucpal nos a dvakrát jí silně vdechl do úst. Dýchat nezačala. Celé to ještě jednou zopakoval a třikrát vdechl do otevřených dětských úst.

„Neeee,“ sténal, třásl tělíčkem, nadzvedal jej, držel jej v náručí a pohupoval se.

Pak ještě jednou stlačil hrudník a pokusil se vdechnout mu život.

„Neee, takhle neee… Tak neee…“ zachroptěl polykaje slova.

Ještě jednou škubl tělem, hlavou, vdechnul.

„Lídooo, neodcházej… Prober se, prosííííím,“ zaskřípal jeho hlas.

Na pobledlé tvářičce nebyl patrný jediný pohyb.

„Aáá,“ stlačil, vdechl.

Voda se roztékala z dívčina mokrého oděvu a na mrazu v mžiku zamrzala. Ještě jedno cuknutí, dýchání do chladných úst. Děvčátko rozhodilo ruce, otec seděl vedle něj a hořce plakal, naříkal, křičel. Jako kdyby uběhla léta, vlasy na Fedotových spáncích zšedly, zbělaly do odstínu sněhu a ledu. Uběhlo ale pouhých deset sekund, deset jakýchsi časových záchvěvů, sem a tam. Tak málo, že sotva stojí za to počítat je? Zřejmě by ani nestálo, ale Ševčenko dýchl ze všech sil do mrtvolně studených rtů, sebral všechno, co mohl, ze svého hrudníku – bolest, hořkost, zoufalství – a vydechl. Pak zvrátil hlavu. Nic se nedělo. Byl konec.

Vtom Lída zakašlala. Z úst jí vystříkla voda, hrudník se zakolébal jako při zemětřesení. Dýchala ztěžka, vyplivujíc tekutinu, bufajíc a kuckajíc. Ohromený Fedot se chvěl, nedokázal se pohnout, pak ale dceru nadzvedl a přitiskl ji k sobě. Děvčátko se pomateně rozhlíželo kolem, kalným pohledem, nechápalo, co se to děje. Obrázek se rozplýval, rozmazával. V Lídině hlavě tepalo jediné – otec je vedle. Slyšela jeho dech, hlasitý, teplý a drahý. Držel ji za ruku, ale tak silně, až se zdálo, jestli její dlaň sevře byť o trošku víc, rozláme ji. Trvalo to celou věčnost. Fedot se naklonil k dceři. Na dívčinu milou, krásnou a bledou tvářičku kapaly slzy, roztékaly se po kůži, směšujíce se se sladkou vodou a pak stékaly a vpíjely se do ledu. Tam, kam na led dopadaly, zůstávaly roztáté důlky jako jizvy. Otec s dcerou seděli pořád dál. Na celém světě byli jen oni dva. Nikdo k nim nemohl přijít a rozloučit je. Jako by si toho byla vědoma, Lidka zlehounka, téměř nepostřehnutelně, sevřela tenounké bledé prsty a stiskla horkou otcovu ruku.

3)

Večer Saša dceru, která unikla smrti a jenom hořela natažená na posteli, kurýrovala bylinami. Horečka stoupla, malinkým tělem otřásala zimnice, Lída ležela jako kus dřeva. Mladší Zoja se opatrně uvelebila vedle ní na podlaze, dala si pod sebe starou blůzu, hladila sestru po odhaleném lokti.

Tou dobou Fedot seděl u stolu, potemnělý jako večer za oknem, který se už dávno proměnil v noc. Fedot si zřídka dával dobrou samohonku, kterou žena tajně vařila, někdy do ní přidávala anýz, tak ji to učila máma, aby povzbudila chlapskou vášeň. Teď ale popíjel hořkou, jenže lehčeji mu nebylo ani trochu. Ševčenko se podíval na velký skleněný demižon, už z něj vypil dvě sklínky, neměl nejmenší chuť pokračovat.

„Rozumíš, Sašo, dyť já vlastnoručně dítě div nezahubil. Co jsem to za otce?“ rukou si přejížděl po svých krátkých kudrnatých vlasech, které se mu jako beránkovi kroutily v složitých kroužkových vzorech.

„Dej už pokoj, takhle se soužit, však se z toho tvá dcera vyleží,“ pokoušela se žena hrajíc klidnou Fedota upokojit.

Lhala. Byla jak na jehlách od chvíle, co spatřila muže, když vtrhl do chalupy s dítětem v náručí – celý mokrý a zadýchaný. Alexandra vyvinula nesmírné úsilí, aby neomdlela. Ruce se jí roztřásly, hlavu zaplnila mlha, srdce zkamenělo. Fedot uložil děvčátko, shodil ze sebe mokrý oděv, převlékl se a běžel pro Zoju a tulup k rybníku. Lída ležela na posteli, stékaly z ní na zem pramínky, z těla stoupala pára jako podzimní dým prostírající se nad vodou. Saša vysvlékla dívku do naha, začala jí vtírat kořeněný bylinný odvar do kůže, aby zahřála ztuhlé hubené tělíčko pokryté husí kůží. Pak ji zabalila do tří duchen a jako stín se postavila k dceři. Když se připozdilo, dala se do dívky zimnice, celou ji roztřásla jako při křečovém záchvatu. Zoja se vyděšeně dívala ze sestry na matku, která se Lidce snažila pomoct. Ale nic nepomáhalo. Fedot seděl u stolu, občas se praštil do hlavy a šeptem, ale hrubě si nadával za lajdáctví. Saša se ho pokoušela upokojit, jenže děvčátku bylo čím dál hůř. Dokud v jednu chvíli už rodiče nenalézali slova a oba zmlkli, jako by oněměli. Fedot se zachmuřeně rozhlížel, pohledem zakopával, zvedal se a zase padal naznak.

Tu a tam vstal, ztěžka se prošel, pak se posadil na lavici u stolu. Očima se vracel k čestnému rohu – kdysi tam visela velká ikona. Měď v jejích barvách zoxidovala, pokryla se tmavým pigmentem, jako kdyby zkropenatěla. Zobrazovala Krista s úzkou tváří. Její pravá půlka vybledla, zbělela, stěží se na ní daly rozpoznat obličejové rysy, zato levá vypadala dosud celkem dobře: syté béžové zlacené barvy, černé vlasy, napjatě pozorné oči, dívající se přímým, nic netajícím pohledem. Jenomže teď na jejím místě svítil prázdný čtverec – Pjotr ikonu sundal, rozhodl se bojovat s vírou. Dlouho o tom s Fedotem debatoval, ten se vzpíral a nechtěl obraz sundávat. Bratr ovšem naléhal, že takto budí podezření u komunistů a že jestli jej Fedot nechce vyhodit, tak ať jej vynese na půdu a tam schová. Jednou se do chalupy přihrnuli pětadvacetitisícníci spolu s jakýmsi důležitým podmračeným soudruhem v koženém kabátu, který se pozorně rozhlížel, prohlédl každou skulinu, div neočuchal každý kout. A ten ukázal na ikonu: co, prý, doma tohle haraburdí dělá? Věda dokázala, že Bůh neexistuje a popové že lidi jenom oblbují. Fedot bručel pod vousy, že jemu, Fedotovi, v jeho rodném domě žádný soudruh nic nakazovat nebude, ale když soudruzi odešli, rozhodl se přece jenom být opatrný – odnesl ikonu na půdu, obraz zabalil do hrubé pytloviny a zaházel senem na ucpání skulin.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kurkul.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.