Svoboda volby

Milton & Rose Friedmanovi

Za podporu při vydávání knihy děkujeme společnosti Winstor Capital a doc. Jiřímu Schwarzovi.

Milton Friedman and Rose Friedman

Free to Choose: A Personal Statement

Copyright © 1980, 1979 by Milton Friedman
and Rose D. Friedman
Foreword copyright © 1990 by Milton Friedman
and Rose D. Friedman

Published by special arrangement with
Houghton Mifflin Harcourt Publishing Company.

Praha 2020

Překlad z anglické verze

Milton Friedman and Rose Friedman. Free to Choose: A Personal Statement

Harcourt Brace Jovanovich, New York 1980

Druhé, opravené a doplněné vydání.

Vydal Liberální institut

Jungmannova 26/15, Nové Město, 110 00 Praha 1

www.libinst.cz

Výhradní distributor Grada Publishing, a. s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

www.grada.cz

Překlad Pavel a Vladimír Vrecionovi,

Jiří Schwarz (předmluva k českému vydání)

Předmluva ke druhému českému vydání Vladimír Dlouhý

Jazyková a odborná korektura Pavel Mises, Martin Pánek

Obálka Iva Nitkulinec

Grafická úprava a sazba Monika Myslivečková

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Na vydání knihy dále spolupracovali Jakub Skala, Hana Zukalová

ISBN 978-80-86389-66-0

Předmluva ke druhému českému vydání

Od prvního českého vydání knihy Svoboda volby Miltona a Rose Friedmanových uplynulo dlouhých 27 let a je to také již 13 let, co Milton Friedman zemřel. Doba je dnes zcela jiná než počátkem 90. let, je dokonce o hodně jiná, než tomu bylo v době Friedmanova odchodu z tohoto světa v roce 2006. Svět prošel velkou recesí let 2008 a 2009, došlo k společenskému vystřízlivění z přínosů svobodného, volného obchodu – a nejen nová, mladá generace ekonomů a politiků, ale i jejich starší, mainstreamoví kolegové dnes hledají zcela jiná paradigmata pro formování hospodářské (a tím i sociální) politiky, než byl Friedmanův pohled na svět. Obrovský ekonomický pokrok Číny založený na státním kapitalismu je i ve vyspělých západních demokraciích často zjednodušeně vnímán jako implicitní potvrzení, že „Friedman je překonán“. Je tedy druhé vydání knihy Svoboda volby Miltona a Rose Friedmanových – navíc po dlouhých 27 letech – zbytečné, protože jsou jejich myšlenky zapomenuty?

Druhé vydání této knihy není zbytečné, naopak. Ani Friedmanovy postoje a doporučení nejsou překonány. Jistě, v důsledku překotného rozvoje nových technologií především v IT, ale třeba i na finančních trzích, je světová ekonomika dnes diametrálně jiná. Bortí se většinové přijímání kapitalismu a parlamentní demokracie jako zdánlivě univerzálního systému pro zajištění míru, lidské důstojnosti a svobody a také zajištění růstu blahobytu, které převládalo po druhé světové válce. Tím spíše je stále více odmítán kapitalismus, zosobněný hospodářskou politikou Ronalda Reagana a Margaret Thatcherové z osmdesátých let minulého století, kdy tato politika přímo na Friedmana odkazovala.

Na druhé straně, ve vyspělých zemích dnes žijeme v nestabilní době, kdy nový typ populisticky laděných politiků sice slibuje radikální změny, ale konkrétní hospodářsko-politické kroky jsou prováděny ad hoc, bez schopnosti nabídnout ucelené koncepty. Stejně tak teoretická ekonomie neumí hospodářské politice takové koncepty poskytnout. Politika Donalda Trumpa je nejlepším příkladem, ale například ani centrální banky na tom nejsou lépe, když stále zoufaleji zabředají do pastí negativních úrokových měr a obrovského nafukování svých bilancí, což jednou všichni zaplatíme, jen ještě nevíme jak. Hlavně však dnes nevíme, kudy dál.

Někdo jako Milton Friedman prostě chybí. Nejde ani o to obhajovat všechny jeho myšlenky za každou cenu. Dnes především chybí Friedmanova odvaha – jak vědecká, tak lidská. Snad nejlépe jeho odvahu a důvěru v sebe sama ilustruje jeho boj s keynesiánskou politikou v USA. V praktické rovině to byla především kritika údajného kompromisu mezi inflací a nezaměstnaností, založeného na Phillipsově křivce, který položil (jistě i s dalšími faktory) základ k prudkému nárůstu inflace a současně přetrvávající nezaměstnanosti v letech sedmdesátých.

Původní Phillipsova křivka říká, že změna nominálních mezd je přes nelineární vztah svázána s úrovní nezaměstnanosti. Pro keynesiánce to byla dvojí výhra. Teoretická, protože vztah mezi změnou nominálních mezd a nezaměstnaností umožnil propojit teoretické určení produktu a zaměstnanosti s vysvětlením vývoje mezd a cen. Phillipsova křivka poskytla onu slavnou „chybějící rovnici“, která učinila tehdy převažující makroekonomické modely kompletní. Byla to ale také výhra hospodářsko-politická, neboť keynesiánci nabídli politikům jednoduchý koncept stop-and-go přístupu. Je příliš vysoká inflace? Připusťme trochu vyšší nezaměstnanost a podle Phillipsovy křivky se inflace v krátkém období sníží. Je-li příliš vysoká nezaměstnanost, pak naopak, stimulujme hospodářský růst, nezaměstnanost klesne a cenou za to bude vyšší inflace. V tomto přístupu to byl stát, který podle svého uvážení měl jemně regulovat („fine-tune“), cestou fiskální a monetární politiky, kompromis mezi nezaměstnaností a inflací a byl to stát (vláda, centrální banka), kdo měl být arbitrem, jaká inflace či jaká nezaměstnanost je společensky v krátkém období přijatelná.

Jak ukázala sedmdesátá léta, slepá víra v Phillipsovu křivku se hrubě nevyplatila. Friedmanova odvaha a především intelektuální, vědecká velikost se však ukázala dávno před tím – v době, kdy se téměř nikdo další neodvážil s hlavním keynesiánským proudem nesouhlasit. (Edmund Phelps, další z pozdějších nositelů Nobelovy ceny za ekonomii, je světlou výjimkou.) Friedman odmítal dlouhodobou platnost kompromisu mezi inflací a nezaměstnaností podle Phillipsovy křivky s tím, že účastníci trhu práce (jak zaměstnavatelé, tak zaměstnanci) sledují především reálné mzdy a tedy rozhodující je pro ně očekávaná inflace. To vedlo jednak k nové specifikaci Philipsovy křivky rozšířené o očekávání („expectations-augmented Philips curve“), jednak otevřelo cestu k teorii racionálních očekávaní, jejíž některé poznatky přijala poměrně rychle i nová generace keynesiánců. Z praktického hlediska však Friedman ukázal, jak je fine-tuning pro hospodářskou politiku v delším období nebezpečný.

Je málo lidí, kteří ve vědě dokáží jít tvrdohlavě svojí cestou, proti většinovému proudu. Tím spíše to platí pro společenské vědy, kde nelze provádět opakované experimenty za stejných či laboratorně se měnících podmínek jako například ve fyzice. Friedman svojí zarputilostí dokázal názorově prorazit ještě v době téměř absolutní keynesiánské převahy v druhé polovině šedesátých let. Jeho prezidentská přednáška na zasedání Americké ekonomické společnosti v prosinci 1967 (publikovaná v American Economic Review v březnu 1968) pod názvem Role měnové politiky (The Role of Monetary Policy) se stala jednou z nejcitovanějších ekonomických publikací 20. století. Nejdůležitější však bylo, že jeho přednáška oslovila posluchače a čtenáře do té míry, že přeorientovali své myšlení, že postupně buď přijali jeho argumentaci nebo ji alespoň zahrnuli do vlastních koncepcí. Ne nadarmo ji James Tobin, jeden z nejvýmluvnějších a nejvytrvalejších Friedmanových kritiků, označil za „pravděpodobně nejvlivnější článek, který kdy byl publikovaný v ekonomických časopisech“.

Odvaha tedy Friedmana vždy zdobila a už jen za to stojí si ho neustále připomínat. Platí to tím spíše, když dnes takovou odvahu má někdo jako Thomas Piketty, který stojí při hledání nových paradigmat pro hospodářskou politiku na opačné straně názorového spektra. Z pohledu nedávné historie to pro někoho má svoji logiku, ale tím spíše musí hledat podobnou odvahu i ti, kteří se k Friedmanovu odkazu hlásí.

Friedmanova stopa v ekonomické teorii i v diskuzích o hospodářské politice byla samozřejmě mnohem hlubší a jen připomeňme, že je vnímán jako hlavní představitel monetarismu 20. století, kdy jako alternativu k tehdy převažující Keynesově poptávce mimo jiné zformuloval vlastní teorii poptávky po penězích. Konceptem permanentního příjmu zásadně posunul teorii spotřební funkce, stejně jako ovlivnil teoretické úvahy o platební bilanci a určení směnných kurzů. Byl mimořádně schopný svoji argumentaci vtěsnat do krátké podoby novinových článků a jiných popularizačních publikací. Sedmnáct let, od roku 1966 do roku 1983, měl pravidelný sloupek v časopise Newsweek.

Friedmanovy teorie, ale snad ještě více jeho hospodářsko-politická doporučení, vyvolávaly bouřlivé a kontroverzní diskuze. Doporučoval konstantní růst nabídky peněz, byl zásadním oponentem cenové a mzdové regulace a vytrvale kritizoval americkou centrální banku za pokusy o již zmíněný „fine-tuning“. Jeho teoretické závěry nebyly vždy potvrzeny empiricky, případně on sám během let své názory upravoval, což byla někdy voda na mlýn jeho kritikům (spory o konstantní rychlost obratu peněz byly ukázkovým příkladem). Současně však málokdo dokázal v empirické oblasti to, co Friedman. Jeho empirické opus magnum, napsané spolu s Annou Schwartzovou, Měnová historie Spojených států, 1867–1960, je dodnes nepřekonaným příkladem obrovské mravenčí práce, kombinované s úžasnou teoretickou erudicí. Friedman v ní došel k slavnému závěru, který explicitně zformuloval v jiné knize z téhož roku: „Inflace je vždy a všude monetárním jevem“. (Milton Friedman: Inflation: Causes and Consequences, 1963, str. 17)

V roce 1976 byla Miltonu Friedmanovi udělena Nobelova cen za ekonomii jako ocenění za práci v oblasti spotřebitelské analýzy a teorie, monetární historie a stabilizační politiky.

Milton Friedman však byl více než jen ekonom. Jeho vášnivá obhajoba svobodného rozhodování jednotlivce ovlivnila obrovské množství lidí, z nichž mnoho ani nemělo ekonomické vzdělání. Jeho myšlenky a publikace měnily myšlení amerických prezidentů, světových státníků, podnikatelů a manažerů, stejně jako několik generací studentů ekonomie a dalších společenských věd. Po celý život díky brilantnímu myšlení prosazoval efektivně svoji morální vizi – vizi společnosti, kde se lidé svobodně rozhodují a kde stát nemá právo jejich rozhodování zvrátit. Byla to vize, která po desetiletích převahy myšlenkového rámce Rooseveltova New Dealu změnila Spojené státy i velkou část světa.

Věděl, že „ideální kapitalismus“ neexistuje, ale věřil, že každá země, která si váží svobody, by měla provádět politiku, která se tomuto ideálu blíží. V článku s příznačným názvem Je kapitalismus humánní? jasně prohlásil, že společnost, která bude zdůrazňovat odpovědnost jednotlivce za sebe sama, povede k vyššímu a žádoucímu morálnímu kreditu. V protikladu k tomu, že se v dnešní době stává symbolem teoretika dravého kapitalismu, Friedman vždy tvrdil, že lidé, jejichž příjem je nižší než určitá hranice, mají nárok na státní podporu. Prosazoval koncept negativní daně z příjmu, když člověk pod příjmovou hranicí peníze dostává, místo aby platil daně.

Svoboda volby je vlastně soubor deseti esejí, hlavně však ztělesňuje Friedmana v jeho úplnosti. Nebyla to jen publikace Miltona a Rose, podle podtitulku je to Personal Statement, což v tomto kontextu je asi nejlépe přeloženo jako osobní svědectví. Jednotlivé kapitoly/eseje jsou napsány velmi čtivě a osloví i laika. Podle kapitol bylo (současně, ne až po vydání knihy) natočeno deset mimořádně úspěšných televizních pořadů, které Friedman vždy uvedl a dále diskutoval s vysoce uznávaným hostem. Tato kniha tak ukazuje Friedmana vědce, Friedmana spisovatele a Friedmana popularizátora. Celý pořad byl tak úspěšný, že v roce 1990 měl remake, ve kterém byl mezi Friedmanovými hosty například i Ronald Reagan.

K prvnímu českému vydání Svobody volby napsal Friedman osobně předmluvu, ze které připomeňme alespoň jednu myšlenku: svobodné trhy jsou samy o sobě důsledkem soukromého vlastnictví a jsou bez něj nemožné. Friedman dobře věděl, proč tuto skutečnost zdůrazňuje tehdejšímu československému čtenáři v roce 1992, rok po základních reformních krocích, směřujících k volnému trhu (reformy k 1. lednu 1991), a v době, kdy privatizační procesy byly teprve na počátku.

Dnes, na sklonku roku 2019, se změnilo mnoho. Československo dávno neexistuje, Česká republika prošla privatizací a obnovila soukromé vlastnictví a po mnoha peripetiích se zařadila mezi standardní evropské země. Náš kapitalismus je dost daleko od Friedmanova ideálu, nicméně současné generace si užívají životní úrovně, jakou žádné z těch předcházejících neznaly. Návštěvník z jiné planety, který zde byl naposledy v roce 1988 a vrátil se až nyní, by musel být přesvědčen, že socialismus musí být zcela zapomenut.

Není tomu tak, a to nejen u nás. Ve Friedmanově rodné zemi, v USA, současná vládnoucí administrativa na jedné straně sice snižuje daně, na druhé však fatálně podkopává základní principy volného obchodu. Až příliš mnoho opozičních demokratů, v zoufalé snaze najít protitrumpovský recept, překonává ve svých programových prohlášeních i ty nejbláznivější socialistické snílky. Britská labouristická strana je vedena člověkem, který veřejně obdivuje Fidela Castra a Huga Cháveze a nelze vyloučit, že se stane příštím britským premiérem. V západní Evropě se nacionalističtí populisté shodují s novodobou levicí na mnohem hlubších zásazích státu do chodu nejen ekonomiky, ale celého našeho života. Svoboda jednotlivce, svoboda volby, je ohrožena.

To vše by nebylo možné bez hlubokých názorových posunů ve společnosti, především u mladé generace. Příčin je mnoho, včetně přesvědčení u nízko- a středněpříjmových skupin lidí a u mladé generace, že friedmanovský kapitalismus nepřinesl blahobyt a sociální spravedlnost, jakou sliboval. Nemalá část společnosti je tak ochotna uvěřit buď novodobým socialistům nebo jejich pravicovému alter-egu.

Právě proto si musíme připomínat dílo Miltona Friedmana a jeho dědictví správně uchopit a v myšlenkovém i politickém boji dobře použít. Nesmí jít o obhajobu Friedmana za každou cenu a do poslední myšlenky. Jako každý, i on se někdy mýlil. Pracoval a psal v jiné době. Nelze popřít selhání trhů, vedoucí k hluboké krizi v roce 2009. Řešení, která však dnes nabízejí socialisté, nám však mohou podkopat to nejcennější, co máme – naše svobodné rozhodování. A český čtenář – alespoň ten, který prožil období socialismu a centrálního plánování – ví, k jakému ekonomickému zaostávání a k jakému celospolečenskému marasmu omezení lidské svobody vedlo.

Vladimír Dlouhý

listopad 2019, Praha

Předmluva k českému vydání

„Vlastnictví je krádež.“ — Pierre Joseph Proudhon, 1840

„Systém soukromého vlastnictví je nejdůležitější zárukou svobody nejen pro ty, kteří vlastní, ale rovněž i pro ty, kteří nevlastní.“ — Friedrich A. Hayek, 1944

Tato kniha vychází ze stejnojmenného televizního seriálu. Ukazuje a vysvětluje některé důsledky Hayekova vnímavého tvrzení a naprostou nepravdivost Proudhonova výroku, který představuje základ socialistického myšlení a socialistické doktríny.

Obyvatelé Československa, kteří strávili většinu nebo celý svůj život ve společnosti organizované podle Proudhonova principu, nás nepotřebují k tomu, abychom jim pověděli, jak ďábelský tento princip je. Znají to ze své vlastní zkušenosti. To však zdaleka ještě nemusí znamenat, že chápou důsledky Hayekova mnohem promyšlenějšího a hlubšího tvrzení.

Revoluce v Československu a v jiných evropských zemích byly totiž spíše protestem proti komunismu než výrazem podpory kapitalismu, který je interpretován většinou různě nebo nejasně. Fakt, že protestující byli pro cokoli mnohem lépe vyjadřuje ještě nejasnější termín politická demokracie. Politická demokracie však není tou pravou základnou pro svobodu a prosperitu. V Hongkongu, který zůstal britskou kolonií z důvodu hrozby čínské invaze, nebyla žádná politická demokracie, přesto tam každopádně vzrůstala prosperita a svoboda. Naopak v Indii, samostatné bývalé britské kolonii, má politická demokracie široký rozměr, ale nebyla s to dosáhnout ani prosperitu, ani lidskou či občanskou svobodu pro větší část obyvatelstva. Africké kolonie, jimž britská a francouzská koloniální moc udělila po první světové válce nezávislost, se zpočátku pokusily o politickou demokracii, ale většinou byly uvrženy do diktatury jedné strany a netěší se ani prosperitě, ani svobodě.

Dosažení politické demokracie je jedním úkolem, vytvoření tržní ekonomiky druhým. Oba, pokud jsou správně pochopeny, představují cíle, na něž je nutno se soustředit. Ale ani jeden, ani druhý nejdou k jádru problému. Jak zdůrazňuje Hayek, původním základem prosperity a svobody je soukromé vlastnictví. Trhy jsou pouze technickým zařízením, nacházejícím se ostatně všude. Komunistické Československo mělo také tržní ekonomiku. Lidé dostávali na trhu práce za svou práci mzdu, na trzích zboží utráceli své příjmy a prostřednictvím trhu peněz mohli shromažďovat úspory. Není však obtížné pochopit, že nešlo o žádné volné trhy, nýbrž o trhy řízené. Skutečně. Volné trhy jsou však samy o sobě důsledkem soukromého vlastnictví a jsou bez něj nemožné.

Soukromé vlastnictví není vůbec něčím zcela samozřejmým. Jeho základní princip zřejmě spočívá v tom, že existuje určitý vlastník, který je oprávněn disponovat svým majetkem. Je to subjekt, kterému obecná pravidla umožňují v co nejmenší míře zasahovat do obdobných práv ostatních. Soukromé vlastnictví představuje právo směňovat majetek nebo služby, práce nebo příjem, který vytvářejí, s kýmkoli jiným na základě vzájemně přijatelných podmínek. Státní vlastnictví a řízení ekonomiky ponechané pracujícím zcela zřejmě znásilňují toto právo. Obdobné důsledky mají pevné minimální nebo maximální ceny i cla nebo jiná omezení dovozu, popřípadě dotace k vývozu. Z pojmu dobrovolné směny soukromého majetku nezbude vůbec nic, pokud bude omezen směrem ke svým činitelům.

Jistě chápete, že důsledky rozvinutých vlastnických práv jsou vskutku velmi významné. V krajním případě bychom je mohli považovat za příčinu úplného omezení státu – anarchokapitalismus. Přestože by snad mohla být utopická koncepce působivá, ještě nikdy v historii nebylo možné obejít se bez určité ingerence státní moci. Ospravedlňuje ji téměř jednomyslná shoda, požadující, aby stát chránil jedny před násilím jiných, poskytoval a garantoval obecná pravidla pro řešení sporů mezi jednotlivci.

Jak naznačuje předmluva této knihy, prozkoumali jsme na abstraktní a obecné úrovni přiměřenou roli státu v knize Kapitalismus a svoboda. Věříme, že Svoboda volby tyto problémy vyloží konkrétněji a jasněji. Pro lepší názornost jsme je dokumentovali na příkladech z USA a posuzovali jsme je v americkém institucionálním kontextu. Je nanejvýš pravděpodobné, že ne všechno z toho může být pro československé čtenáře relevantní.

Doufáme však, že se v budoucnosti domácím autorům podaří rozvinout tuto analýzu k řešení konkrétních domácích problémů v rámci československých institucí.

Československo se pustilo do velkého experimentu, aby zjistilo, zda je v jeho silách dosáhnout něčeho, co se doposud nikomu nepodařilo – transformovat centrálně řízený totalitární stát na svobodnou a prosperující společnost. Není to snadný úkol a úspěch není ničím zaručen. Jestliže by snad tato kniha mohla nepatrně přispět k úspěchu tohoto experimentu, bylo by to pro nás zcela neočekávanou odměnou za námahu vynaloženou za úplně jiným účelem a v úplně jiné době. Naše naděje a přízeň zůstávají s vámi.

Milton Friedman

Rose D. Friedmanová

San Francisco

3. květen 1991

Předmluva

Tato kniha má dva předchůdce. Knihu Kapitalismus a svoboda vydanou v roce 1962 (University of Chicago Press, česky vydal Liberální institut v roce 1993) a televizní seriál nazvaný stejně jako tato kniha, vysílaný na programu Public Broadcasting Service v deseti týdnech v roce 1980.

Kapitalismus a svoboda se zabývá úlohou konkurenčního kapitalismu, organizací převážné části hospodářské aktivity na volném trhu – jako systému ekonomické svobody a nezbytné podmínky politické svobody. V knize je definována role, kterou by měl hrát stát ve svobodné společnosti.

V knize Kapitalismus a svoboda píšeme, že „naše principy neposkytují pevnou a stálou hranici, která by určovala, jak dalece je přiměřené použití vlády ke společnému dosažení toho, co je nemožné či obtížné dosáhnout odděleně pomocí zcela dobrovolné směny. Pro každý případ navrhované intervence musíme sestavit rozvahu a oddělené seznamy výhod a nevýhod. Naše zásady nám říkají, na kterou stranu co umístit, a poskytují nám určitý základ pro přisouzení důležitosti jednotlivým položkám“.

Aby tyto principy měly základ a abychom ukázali jejich použití, rozebírají se v knize Kapitalismus a svoboda konkrétní oblasti, mezi jinými monetární a fiskální politika, úloha vlády ve vzdělávání, kapitalismus a diskriminace, zmírnění chudoby.

Kniha Svoboda volby je méně abstraktní a konkrétnější. Čtenáři, kteří znají knihu Kapitalismus a svoboda, zde naleznou rozvinutí filosofie, která oběma knihami prostupuje. V této knize je více konkrétního, méně teorie. Navíc je tato kniha ovlivněna novým přístupem k politickým vědám, který přišel zejména od ekonomů Anthonyho Downse, Jamese M. Buchanana, Gordona Tullocka, George J. Stiglera a Garyho Beckera. Tito ekonomové, a mnoho jiných, udělali kus dobré práce v ekonomické analýze politiky. Kniha Svoboda volby přistupuje k politickému systému symetricky s ekonomickým systémem. Oba dva systémy jsou považovány za trhy, kde výsledek je určen interakcemi mezi jednotlivci, kteří sledují své vlastní zájmy (široce definované), spíše než sociální cíle. Toto je v pozadí celé knihy a tématem poslední kapitoly.

Začátkem roku 1977 jsme byli požádáni prezidentem stanice PBS Robertem Chitesterem, abychom se ujali televizního seriálu. Jeho představivost, pracovitost a oddanost hodnotám svobodné společnosti umožnily vznik seriálu.

Televize je dramatické médium. Působí na emoce. Přitahuje vaši pozornost. Přesto zastáváme názor, že vytištěná stránka je efektivnějším prostředkem jak pro vzdělávání, tak k přesvědčování. Autoři knihy se mohou podrobně zabývat svým problémem – bez sledování tikajících hodinek. Čtenář se může zamyslet, zalistovat zpět, aniž by byl odváděn citovým nábojem nezadržitelně postupujících scén na obrazovce.

Každý, kdo je přesvědčován během jednoho večera (nebo po deset večerů po jedné hodině), ve skutečnosti není přesvědčen. Jeho názory může zvrátit osoba s opačnými názory, s níž stráví jiný večer. Jediná osoba, která vás může doopravdy přesvědčit, jste pouze vy sami. Ve volných chvílích si musíte v mysli probírat jednotlivé problémy, uvažovat o mnoha argumentech a teprve za dlouhou dobu přeměnit vaše preference v přesvědčení.

Milton Friedman

Rose D. Friedmanová

Ely, Vermont

28. září 1979

„Zkušenost by nás měla naučit být ostražití k ochraně svobody, když se vláda snaží konat dobro. Lidé narozeni do svobody jsou přirozeně připraveni bránit se zásahům do svých svobod zlovolnými vládci. Velké nebezpečí pro svobodu je ukryto v zákeřných zásazích horlivců s dobrými úmysly, avšak bez porozumění.“

— soudce Louis Brandeis,

případ Olmstead vs. Spojené státy

277 U.S. 438 (1928)

Úvod

Od svého prvního osídlení Evropany v Novém světě – v Jamestownu v roce 1607 a Plymouthu v roce 1620 – byla Amerika magnetem pro lidi, kteří hledali dobrodružství, prchali před tyranií nebo se jednoduše snažili najít pro sebe a své děti lepší život.

Pramínek se rozvodnil po Americké revoluci a po vzniku Spojených států amerických a stal se povodní v devatenáctém století, kdy se miliony lidí valily přes Atlantik a menší počet přes Pacifik, hnáni bídou a tyranií, přitahováni vidinou svobody a hojnosti.

Když přijeli, nenalezli ulice vydlážděné zlatem; nenašli lehký život. Nalezli svobodu a možnost plně využít svých schopností. Díky tvrdé práci, vynalézavosti, podnikavosti a štěstí byla většina z nich dost úspěšná v naplnění svých snů a nadějí. Dodala tak odvahu svým příbuzným a přátelům, aby se i oni připojili.

Příběh Spojených států je příběhem hospodářského zázraku, který byl možný díky dvěma myšlenkám, které byly uvedeny do praxe – obě byly shodou okolností publikovány ve stejném roce, v roce 1776.

Jeden zdroj myšlenek byl tématem knihy Bohatství národů, mistrovské knihy, která ze Skota Adama Smithe učinila otce moderní ekonomické vědy. Analyzovala způsob, jakým tržní systém může kombinovat svobodu jednotlivce ke sledování vlastních cílů na jedné straně s rozsáhlou spoluprací a dělbou práce, které jsou v ekonomice potřebné k zabezpečení obživy, oblékání nebo bydlení na druhé straně. Klíčová myšlenka Adama Smithe byla, že obě strany směny mohou na směně něco získat a pokud směna bude přísně dobrovolná, pak se žádná směna neuskuteční, dokud na ní obě strany něco nezískají. Není potřeba žádné vnější síly, žádného nátlaku, žádného omezení svobody, aby jednotlivci začali spolupracovat, když z této spolupráce všichni mohou mít prospěch. Adam Smith píše, že jednotlivce sledujícího jen svůj vlastní zisk vede tímto způsobem „jakási neviditelná ruka, aby napomáhal k dosažení cíle, o který mu vůbec nejde. A to, že jemu o nic takového nejde, nemusí být vždy společnosti nějak na újmu. Tím, že jde za svým vlastním zájmem, prospěje mnohdy zájmu společnosti účinněji, než když mu chce opravdu prospět. Nikdy ještě, pokud vím, neudělali mnoho dobrého lidé, kteří předstírali, že provozují nějakou činnost pro dobro společnosti.“1

Druhý zdroj myšlenek byla uveden v Deklaraci nezávislosti, vypracované Thomasem Jeffersonem, aby vyjádřil všeobecné mínění svých spoluobčanů. Byl vytvořen nový národ, první v historii, který byl založen na principu svobody jednotlivce k prosazování vlastních hodnot: „Tyto pravdy pokládáme za samozřejmé, že všichni lidé jsou stvořeni sobě rovni, že jsou obdařeni svým Stvořitelem určitými nezcizitelnými právy, že mezi tato práva náleží život, svoboda a sledování osobního štěstí.“

Skoro o století později tyto myšlenky vyjádřil přímo a jednoznačně John Stuart Mill:

„Jediným způsobem, jakým se lidstvo může ochránit před porušováním svobody ze strany jiných členů společnosti, je sebeobrana. […] Jedinou právoplatnou možností použití násilí vůči kterémukoliv členovi civilizované společnosti je případ, kdy je nutné zabránit poškození práv jiných členů společnosti. Jeho vlastní dobro, ať už morální nebo fyzické, není dostatečným ospravedlněním. […] Jediným jednáním, ve kterém je odpovědný společnosti, je případ, kdy je ohrožen zájem jiných jednotlivců. Pokud jeho jednání se týká jen jeho samotného, je jeho nezávislost po právu absolutní. Jedinec je suverénní, pokud se jedná o jeho tělo a duši.“2

Mnohé v historii Spojených států se točí kolem snahy uvést do praxe principy obsažené v Deklaraci nezávislosti – od boje proti otroctví, završeném nakonec občanskou válkou, přes snahy o rovnost v možnostech, až k nedávné snaze o rovnost ve výsledku.

Ekonomická svoboda je základní podmínkou politické svobody. Tím, že umožní lidem spolupracovat bez donucení a bez centrálního řízení, omezuje oblast, ve které může být realizována politická moc. Roztříštěním moci navíc volný trh omezuje možnosti koncentrace politické moci. Koncentrace politické a ekonomické moci v jedněch rukou je spolehlivým receptem na vznik tyranie.

Kombinace politické a ekonomické svobody způsobila zlatý věk jak ve Velké Británii, tak ve Spojených státech v devatenáctém století. Spojené státy prosperovaly dokonce ještě více než Británie. Začaly s čistým štítem: méně rozporů mezi skupinami a vrstvami obyvatelstva; méně státních omezení; více prostoru pro podnikavost a inovaci; a celý kontinent čekající na dobytí.

Výhody svobody jsou velmi jasně demonstrovány v zemědělství. Když byla vyhlášena nezávislost, méně než tři miliony lidí evropského a afrického původu obývalo úzký pruh země kolem východních břehů. Zemědělství bylo hlavní hospodářskou činností. K výživě obyvatelstva a k vyprodukování přebytku pro export bylo potřeba devatenácti lidí z dvaceti. Dnes je k výživě 220 milionů obyvatel potřeba jednoho člověka z dvaceti, a ještě k tomu jsou Spojené státy největším světovým vývozcem potravin.

Co způsobilo tento zázrak? Určitě ne systém centrálního řízení. Státy, které se spoléhají na centrální řízení hospodářství, jako je Rusko a jeho satelity, Čína, Jugoslávie a Indie, dnes v zemědělství zaměstnávají od jedné čtvrtiny do jedné poloviny z celkového počtu pracovních sil, a přesto, aby se vyhnuly hladomorům, jsou často závislé na americkém zemědělství. V průběhu rychlého rozvoje zemědělství ve Spojených státech hrál stát zanedbatelnou roli. V druhé polovině devatenáctého století byly zakládány zemědělské střední školy, které prostřednictvím státem financovaných služeb rozšiřovaly vzdělání a technologie. Přesto hlavním zdrojem zemědělské revoluce byla bezpochyby soukromá iniciativa volného a všem otevřeného trhu – vyjma zahanbující skutečnosti – otrokářství. Nejprudší rozvoj nastal po zrušení instituce otroctví. Miliony přistěhovalců z celého světa byly svobodny, aby pracovaly pro sebe jako nezávislí farmáři a obchodníci, nebo aby pracovaly pro jiné za vzájemně dohodnutých podmínek. Přistěhovalci byli svobodni, aby experimentovali s novými technologiemi – ke své škodě, když experiment ztroskotal, ke svému prospěchu, jestliže uspěl. Od státu se jim dostávalo málo podpory. A co je důležitější, potýkali se jen s minimem státních intervencí.

Stát začal hrát v zemědělství významnou úlohu během Velké hospodářské krize ve třicátých letech a po ní. Působil hlavně na omezení produkce, aby uměle udržel vysoké ceny.

Rozvoj zemědělství závisel na současné průmyslové revoluci, která byla stimulována svobodou. Tak přišly nové stroje, které způsobily revoluci v zemědělství. Na druhé straně průmyslová revoluce závisela na přílivu pracovních sil uvolněných zemědělskou revolucí. Zemědělství a průmysl tak ruku v ruce kráčely kupředu.

Smith a podobně Jefferson pokládali centralizovanou vládu za velké nebezpečí pro prostého člověka; ochranu občanů před státní tyranií viděli jako stálou potřebu. Toto bylo cílem Virginské deklarace práv v roce 1776 a Listiny práv Spojených států amerických v roce 1791; bylo to cílem oddělení pravomocí v americké ústavě; bylo to hlavním motivem změn v britském právním systému od vydání Magny charty ve třináctém století až do konce devatenáctého století. Pro Smithe a Jeffersona úloha vlády byla úlohou soudce, a nikoliv účastníka. Jeffersonův ideál, který vyjádřil ve svém prvním inauguračním projevu (1801), byl „moudrá a šetrná vláda, která by měla chránit jednotlivce, aby si navzájem neubližovali a která by je jinak ponechala svobodnými, aby sami rozhodovali o svém podnikání a jeho zlepšování“.

Paradoxem je, že úspěch ekonomické a politické svobody zmenšil její přitažlivost pro pozdější myslitele. Úzce vymezená role vlády na konci devatenáctého století omezovala moc státu, která ohrožuje prostého člověka. Na druhé straně měla málo moci, aby umožnila dobrým lidem konat dobro. V tomto nedokonalém světě je stále mnoho zla. Samotný pokrok ve společnosti učinil zbývající zlo viditelnějším. Jako vždy, lidé brali za samozřejmé dobré věci. Zapomněli na nebezpečí, které vyplývá ze silné vlády. Byli přitahováni dobrem, které by silná vláda mohla vykonat, kdyby jen byla „ve správných rukou“.

Tyto myšlenky začaly na počátku dvacátého století ovlivňovat vládní politiku ve Velké Británii. Začaly nabývat na síle i mezi intelektuály ve Spojených státech, ale vládní politiku neovlivnily až do začátku Velké hospodářské krize v třicátých letech. Jak ukážeme v kapitole 3, krize byla způsobena neúspěchem vlády v jedné oblasti její činnosti – ve financích, kde hrála významnou úlohu od samotného vzniku republiky. Nicméně nebyla odhalena odpovědnost vlády za krizi – ani tehdy, ani dnes. Namísto toho krize byla interpretována jako neúspěch kapitalismu volné soutěže. Tento mýtus přivedl veřejnost ke stejnému názoru, jako měli intelektuálové, ke změně pohledu na relativní odpovědnost vlády a jednotlivce. Důraz na odpovědnost jednotlivce za svůj osud byl nahrazen důrazem na roli jednotlivce, jako na pěšáka ovládaného silami mimo jeho kontrolu. Názor, že vláda má sloužit jako soudce, aby zabránila jednotlivcům omezovat jeden druhého, byl nahrazen názorem, že vláda si má počínat jako rodič s pravomocí omezovat jedny členy společnosti ve prospěch druhých.

Tyto názory dominovaly ve vývoji, který probíhal během posledního půlstoletí ve Spojených státech. Vedly k růstu úlohy vlády na všech úrovních a přesunu moci z místních úřadů na centrální vládu. Vláda stále více brala jedněm a dávala jiným ve jménu jistoty a rovnosti. Bylo zaváděno jedno vládní opatření za druhým, aby regulovalo naše „rozhodování o svém podnikání a jeho zlepšování“ (kapitola 7).

Tento vývoj byl vyvolán dobrými záměry a podporován soukromými zájmy. Dokonce i nejpřesvědčenější obhájci sociálního a paternalistického státu souhlasí s tím, že výsledkem je rozčarování. Zdá se, že ve státní sféře stejně jako na trhu působí neviditelná ruka, ale v případě státu působí opačným směrem: jednotlivec, který chce sloužit jen veřejnému zájmu a podporuje proto státní zásahy, je „neviditelnou rukou veden“ k podpoře partikulárních zájmů, což „zcela nebylo jeho úmyslem“. K tomuto závěru budeme znova a znova docházet v jednotlivých kapitolách, kde prozkoumáme  sociální jistoty (kapitola 4), rovnost (kapitola 5), vzdělání (kapitola 6), ochranu spotřebitele (kapitola 7), ochranu pracujících (kapitola 8), nebo kontrolu inflace a podporu zaměstnanosti (kapitola 9).

Doposud, jak řekl Adam Smith, „společné a stálé a nepřetržité usilování každého člověka zlepšit si postavení, tento původní zdroj, z něhož vyvěrá jak bohatství státu a národa, tak i bohatství soukromé“, a který byl „často tak mocný, že udržuje přirozený vývoj věcí k lepšímu i přes rozhazovačnost vlády a přes největší chyby ve správě země. Je jako ona neznámá životní síla, která často vrací tělu zdraví a svěžest, nejenom navzdory nemoci, ale i navzdory nesmyslným předpisům lékaře.“3 Je tomu tak, že „neviditelná ruka“ Adama Smithe prozatím dokázala eliminovat umrtvující dopady jiné neviditelné ruky, která ovládá politiku.

Zkušenost posledních let – zpomalení růstu a pokles produktivity – vyvolávají pochybnosti, zda neviditelná ruka bude dostatečně silná, aby překonala umrtvující vliv státu, jestliže budeme pokračovat v nastoupené cestě a budeme vládě ponechávat stále více moci, pokud budeme dovolovat „nové třídě“ – úředníkům – utrácet stále větší díl našich příjmů, prý v našem zájmu. Dříve nebo později – a spíše dříve, jak si mnoho z nás myslí – stále větší vláda postupně zničí jak blahobyt, za který vděčíme volnému trhu, tak i lidskou svobodu, která je tak výmluvně popsána v Deklaraci nezávislosti.

Ještě jsme nedosáhli bodu, odkud není návratu. Stále máme ještě tolik svobody volby, abychom se rozhodli, zda pokračovat stále rychleji na „cestě do otroctví“, jak Friedrich Hayek nazval svou hlubokomyslnou a působivou knihu, nebo zda úžeji vymezíme pravomoci vlády a budeme se více spoléhat na dobrovolnou spolupráci mezi jednotlivci, abychom tak dosáhli svých cílů. Skončí náš zlatý věk v tyranii a bídě, které jsou stavem, v němž žila a žije většina lidstva? Nebo budeme mít moudrost, předvídavost a odvahu změnit směr, poučit se z omylů a pak mít prospěch ze „znovuzrození svobody“?

Jestliže se máme moudře rozhodnout, musíme porozumět základním principům našeho systému: jak ekonomickým principům Adama Smithe, které vysvětlují, jak může vzniknout složitý systém a vzkvétat bez státního řízení a jak můžeme spolupracovat bez donucení (kapitola 1); tak porozumět politickým principům, které definoval Thomas Jefferson (kapitola 5). Musíme pochopit, proč mohou státní intervence způsobit tolik škod (kapitola 2). Musíme pochopit intimní vztah mezi politickou a ekonomickou svobodou.

Naštěstí se proud obrací. Ve Spojených státech, ve Velké Británii, v zemích západní Evropy a v mnoha jiných zemích roste poznání škodlivosti silné vlády, roste nespokojenost s výsledky prováděné politiky. Tento posun se odráží nejen ve veřejném mínění, ale také v politické sféře. Stává se politicky výhodným, aby naši představitelé zpívali jinou písničku – a možná, aby i jinak jednali. Očekáváme další významnou změnu ve veřejném mínění. Máme možnost postrkovat veřejné mínění směrem k většímu důrazu na iniciativu jednotlivce a dobrovolnou spolupráci spíše než k opačnému extrému – k totálnímu kolektivismu.

V poslední kapitole se zamyslíme nad tím, jak je možné, že v demokratickém politickém systému partikulární zájmy převažují nad veřejnými. Prozkoumáme možnosti, jak napravit defekt v naší společnosti způsobující takové následky, jak můžeme omezit moc vlády, a přitom zachovat její základní funkce: obranu národa před vnějším nepřítelem, ochranu před násilím spoluobčanů, rozsuzování našich sporů a umožnit nám dohodnout se na pravidlech, která budeme dodržovat.

Kapitola 1: Síla trhu

Všichni denně používáme nespočet výrobků a využíváme nespočet služeb. Činíme tak proto, abychom jedli, oblékali se, chránili se před přírodními vlivy nebo jen proto, abychom se bavili. Považujeme za samozřejmost, že když tyto věci chceme koupit, jsou nám k dispozici. Nikdy se nezamyslíme nad tím, kolik lidí sehraje svou částečnou úlohu při poskytování těchto výrobků a služeb. Nikdy si nepoložíme otázku, jak se stalo to, že v obchůdku na rohu nebo v obchodním středisku nalezneme v regálech zboží, které chceme koupit, a jak je možné, že většina z nás si na tyto věci dokáže vydělat.

Je přirozené předpokládat, že někdo musí vydat příkazy, aby zajistil, že jsou vyráběny „správné“ výrobky ve „správném“ množství a že jsou doručeny na „správná“ místa. Skutečně, tento postup je jednou z metod, jak organizovat velký počet lidí, je to metoda řízení armády. Generál rozkáže plukovníkovi, plukovník majorovi, major poručíkovi, poručík četaři a četař vojínovi.

Avšak tato metoda může být jedinou metodou řízení pouze ve velmi malé skupině lidí. Dokonce i ta nejautokratičtější hlava rodiny nemůže řídit každý čin své rodiny pouze na základě rozkazů. Žádná větší armáda nemůže být řízena pouze rozkazy. Generál pochopitelně nemůže mít všechny informace potřebné k řízení každého pohybu nejnižších podřízených. V každém článku řetězu rozkazů musí mít voják, ať už důstojník nebo vojín, prostor pro to, aby vzal v úvahu konkrétní situaci, o níž nadřízený nemůže být informován. Rozkaz tak musí být doplněn o prvek dobrovolné spolupráce, který je méně viditelný a je nenápadnější než rozkaz. Proto dobrovolná spolupráce je metodou koordinování činnosti velkých skupin, jež stojí na pevnějších základech.

Rusko je klasický příklad velkého hospodářství údajně řízeného rozkazy, jinak řečeno, je příkladem centrálně plánované ekonomiky. To je však více fikcí než skutečností. Na každém stupni řízení hospodářství vstupuje do hry prvek dobrovolné spolupráce, který doplňuje nebo dokonce ruší striktní příkazy plánu – někdy legálně, jindy nelegálně.4

V zemědělství je povoleno zemědělcům, pracujícím na plný úvazek ve státní farmě, pěstovat zemědělské plodiny a chovat domácí zvířata na malých soukromých pozemcích pro jejich vlastní potřebu nebo na prodej na relativně volných trzích. Záhumenky tvoří méně než 1 % zemědělské půdy v zemi, a přesto se tvrdí, že produkují skoro třetinu zemědělské výroby v Sovětském svazu („tvrdí se“, protože pravděpodobně je skrytě realizována i část produkce státních podniků jako produkce ze záhumenků).

Na trhu práce jsou jednotlivci zřídkakdy nuceni pracovat v určitém zaměstnání. Různé mzdy jsou nabízeny za různé druhy práce a občané se pak o tato zaměstnání ucházejí, podobně jako v kapitalistických zemích. Po nástupu do zaměstnání mohou být propuštěni nebo mohou změnit zaměstnání za jiné, které jim více vyhovuje. Existuje mnoho omezení, která určují, kdo a kde může pracovat, a zákon samozřejmě zakazuje povolání podnikatele. Přesto existuje mnoho nelegálních povolání (např. melouchaření), která vytvářejí rozsáhlou černou ekonomiku. Rozmisťování pracovníků ve velkém měřítku příkazy není žádoucí a zjevně není žádoucí ani přílišné potlačování soukromé podnikatelské aktivity.

Atraktivnost různých povolání v Sovětském svazu často závisí na možnostech mimozákonných nebo nezákonných melouchů. Moskvan, kterému se pokazí zařízení v domácnosti, často může čekat měsíce na opravu, když si ji objedná ve státním podniku. Také si ale může najmout melouchaře – velmi pravděpodobně někoho, kdo pracuje ve stejném oboru ve státním podniku. Nájemník bude mít rychle provedenou opravu, melouchář dosáhne vedlejšího příjmu. A oba dva jsou spokojeni.

Prvky dobrovolné spolupráce vzkvétají, protože náklady na jejich odstranění by byly příliš vysoké, a tak volný trh existuje v rozporu s oficiální marxistickou ideologií. Soukromá pole mohou být zakázána, ale hladomor v třicátých letech je varováním, jakou cenu by bylo potřeba zaplatit za takové rozhodnutí. Sovětské hospodářství je nyní stěží modelem efektivnosti. Bez prvků volného trhu by pracovalo s ještě nižší výkonností. Nedávné tragické zkušenosti z Kambodže ukazují, kolik stojí pokus obejít se bez trhu úplně.

Stejně jako žádná společnost nefunguje výlučně na základě rozkazů, tak naopak žádná nefunguje pouze na základě dobrovolné spolupráce. Každý společenský systém obsahuje nějaké donucovací prvky. Tyto prvky nabývají mnoha forem. Mohou být přímočaré, jako armádní odvody, zákaz obchodu s heroinem nebo soudní rozhodnutí, aby konkrétní osoby provedly nebo neprovedly určité činnosti. Druhý extrém jsou skryté formy donucování, jako je stanovení vysokých daní na tabákové výrobky s cílem omezit kouření – výzva, ne-li přímo rozkaz některých z nás jiným členům společnosti.

Je tu ale velký rozdíl, který spočívá v míře donucování – zda dobrovolná směna je hlavně skrytou činností, která vzkvétá kvůli strnulosti dominantního donucovacího prvku, nebo je-li volný trh dominantním principem organizace společnosti, doplňovaným ve větší či menší míře donucováním. Skrytá dobrovolná směna může zabránit kolapsu plánované ekonomiky, může jí umožnit, aby živořila, a dokonce dosáhla i určitého pokroku. Nemůže ale podlomit tyranii, na které většinou plánované ekonomiky spočívají. Hospodářství převážně založené na dobrovolné směně naopak v sobě obsahuje potenciál jak pro růst prosperity, tak i lidské svobody. Nemusí sice svého potenciálu v každém ohledu využít, ale neznáme příklad jediné společnosti, která by dosáhla prosperity a svobody bez toho, aby dobrovolná kooperace a směna byly hlavním principem organizace společnosti. Přinejmenším toto je poučením z dosavadní historie. Mnoho společností založených na dobrovolné spolupráci nedosáhlo ani prosperity, ani svobody, ačkoliv tyto společnosti obojího dosáhly ve větší míře než autoritářské společnosti. Dobrovolná směna a dobrovolná spolupráce jsou jak nutnou podmínkou prosperity, tak i svobody.

Spolupráce založená na dobrovolnosti

Leonard E. Read napsal okouzlující příběh Já, tužka.5 Příběh živě ukazuje, jak dobrovolná směna umožňuje milionům lidí vzájemnou spolupráci. Pan Read, hlasem „obyčejné dřevěné tužky, jakou znají všichni lidé, děti i dospělí, kteří umějí číst a psát“, začíná příběh neuvěřitelným prohlášením, že „žádný jednotlivec by mne […] nedokázal vyrobit“. Pak vypravuje o všech věcech, které jsou potřeba k výrobě tužky. Nejprve dřevo, které pochází ze stromů „cedru, které rostou v severní Kalifornii a ve státě Oregon“. Pokácení stromu a jeho doprava k železnici vyžaduje mít „pily, lana, povozy a další nespočetné vybavení“. K jejich výrobě je zapotřebí mnoha lidí a mnoha povolání: „bylo nutné vytěžit rudu, vyrobit z ní ocel a tu vytvarovat do podoby pily, sekery či motoru; bylo nutné nechat vyrůst konopí a složitě je zpracovat do podoby dostatečně silného provazu. Nezapomeňte si ale představit také ubytovny, ve kterých bydleli lesní dělníci, a postele […] tisíce bezejmenných lidí se podílely na každém šálku kávy, který měli dělníci v ruce.“

Pak pan Read pokračuje vyprávěním o dopravě dřeva k pile, o zpracování klád, o dopravě zpracovaného dřeva z Kalifornie do továrny Wilkes-Barre, kde tužka, která vypráví příběh, byla vyrobena. A to máme teprve dřevo tužky. Tuha uvnitř pochází z grafitu těženého na Cejlonu. Grafit se po mnoha komplikovaných procesech stává tuhou uprostřed tužky.

Kousek kovu, obroučka, na vršku tužky je mosaz. „Představte si lidi,“ říká, „kteří těží zinek a měď, a lidi, kteří dokáží z těchto přírodních materiálů vyrábět tenké lesklé mosazné plíšky.“

To, co se nazývá gumou, ve skutečnosti gumou není. Pan Read nám říká, že guma se používá pouze jako pojivo. Mazání způsobuje gumová složka vyráběná z řepkového oleje z Indonésie chemickou reakcí s chloridem sirným.

Po tom všem říká tužka: „Chce snad někdo z Vás ještě odporovat mému předchozímu tvrzení, že žádný jednotlivec na této planetě by mě bez cizí pomoci nedokázal vyrobit?“

Nikdo z tisíců lidí, kteří se podíleli na výrobě tužky, neplnil svůj úkol proto, že chtěl tužku. Někteří z nich dokonce nikdy v životě tužku neviděli a nevěděli by, k čemu je dobrá. Každý na svou práci pohlížel jako na prostředek k tomu, aby dostal zboží a služby, které chtěl – zboží a služby, které vyrábíme proto, abychom dostali tužku, kterou chceme. Pokaždé, když jdeme do obchodu koupit si tužku, vyměňujeme kousek naší práce za nesmírně malé množství práce, kterou každý z tisíců výrobců tužky přispěl k její výrobě.

Ještě více udivující je, že tužka vůbec byla vyrobena. Neexistuje přitom člověk sedící v centrálním úřadě a vydávající rozkazy těm tisícům lidí. Žádná vojenská policie nevynucuje provedení rozkazů. Ti lidé žijí v různých zemích, mluví různými jazyky, mají různá náboženství, dokonce mohou jeden druhého nenávidět, přesto žádný z těchto rozdílů jim nezabrání, aby společně vyrobili tužku. Jak se to může stát? Adam Smith nám dal odpověď již před dvěma sty lety.

Úloha cen

Klíčová myšlenka knihy Bohatství národů Adama Smithe je zdánlivě jednoduchá: jestliže směna mezi dvěma stranami je dobrovolná, neuskuteční se, pokud nebudou obě strany věřit, že na směně něco získají. Mnoho omylů v ekonomice vyplývá ze zanedbání tohoto prostého faktu, z tendence domnívat se, že existuje neměnný koláč, že jedna strana může získat pouze na úkor strany druhé.

Tato skutečnost je zcela zřejmá v případě prosté směny mezi dvěma jednotlivci. Daleko složitější je pochopit, jak to může umožňovat lidem žijícím po celém světě spolupráci na základě jejich vlastních osobních zájmů.

Ceny jsou mechanismem, který plní tento úkol bez přítomnosti centrálního řízení, bez nutnosti, aby lidé spolu mluvili nebo jeden druhého měli rádi. Když kupujete tužku nebo svůj denní chléb, nevíte, zda tužka byla vyrobena, respektive obilí vypěstováno, bělochem nebo černochem, Číňanem nebo Indem. Výsledkem je, že systém cen umožňuje lidem vzájemnou spolupráci v určité fázi jejich života, a přitom je nechá kráčet vlastními cestami za svými záležitostmi a nutí je respektovat zájmy všech ostatních.

Záblesk geniality Adama Smithe je v poznání, že ceny, které vznikly transakcemi mezi prodávajícími a kupujícími, zkrátka na volném trhu, mohou koordinovat činnost milionů lidí, při které si každý hledí svých zájmů a koordinuje ji takovým způsobem, že každý spoluprací získává. Tehdy to byla ohromující myšlenka a je jí dodnes, myšlenka, že ekonomický řád může vzniknout jako mimovolný důsledek činností mnoha lidí, kdy každý jedná na základě osobního zájmu.

Systém cen funguje tak dobře, tak efektivně, že po většinu času si jej ani neuvědomujeme. Neuvědomujeme si, jak dobře funguje, až do okamžiku, kdy systém cen je narušen a přestane fungovat, a dokonce i v takovém okamžiku zřídka rozpoznáme zdroj potíží.

Dlouhé fronty u benzínových čerpadel, které se náhle objevily za ropné krize vyvolané embargem OPEC a během další ropné krize po revoluci v Íránu na jaře a v létě 1979, jsou zjevnými příklady z posledních let. V obou případech došlo k silnému narušení nabídky v zahraničí. Fronty se ale neobjevily v Japonsku a v Německu, přestože tyto země jsou zcela závislé na dovážené ropě. Fronty vznikly v USA, přestože těží velké množství vlastní ropy, z jednoho nebo spíše z jediného důvodu, protože legislativa spravovaná vládními úřady zabránila systému cen, aby fungoval. V některých oblastech byla cena benzínu uměle držena pod úrovní, která by přirozeně odpovídala množství dostupného benzínu a počtu zákazníků, kteří by byli ochotni, nebo schopni benzín za takovou cenu nakupovat. Zásoby byly rozdělovány do jednotlivých oblastí země příkazem, a nikoliv přirozeně podle tlaků poptávky vyjádřené cenou. Výsledkem byl přebytek benzínu v některých oblastech a nedostatek doprovázený frontami u čerpadel v jiných. Hladké fungování cenového systému, který po desetiletí zajišťoval, že zákazník si mohl pohodlně a bez čekání nakoupit benzín u kteréhokoli z mnoha benzínových čerpadel, bylo nahrazeno byrokratickou improvizací.

Ceny vykonávají v organizaci ekonomických činností tři funkce: za prvé předávají informaci; za druhé motivují k zavádění nejméně nákladných výrobních procesů a vedou k nejhodnotnějšímu využívání dostupných zdrojů; za třetí určují, kdo a kolik dostane vyprodukovaného zboží, tedy rozdělují příjem. Všechny tři funkce jsou vzájemně spjaty.

Přenos informací

Předpokládejme, že z nějakého důvodu se zvýší poptávka po tužkách, řekněme, že do škol přijde silný ročník. Velkoobchodní sklady zjistí, že prodávají více tužek. Objednají více tužek u dodavatelů. Dodavatelé objednají více tužek u výrobců. Výrobci objednají více dřeva, více mosazi, více grafitu, více všeho, čeho je potřeba k výrobě. Aby donutili své dodavatele více vyrábět, nabídnou za suroviny vyšší ceny. Vyšší ceny umožní výrobcům najmout více pracovních sil, aby uspokojili vyšší poptávku. Aby získali více dělníků, nabídnou vyšší mzdy nebo lepší pracovní podmínky. Takto se, jako kruhy na hladině, bude stále více po celém světě šířit informace, že vzrostla poptávka po tužkách nebo abychom byli přesnější, že vzrostla poptávka po výrobcích, které tito výrobci produkují, z důvodů, které výrobce ani nemusí znát.

Cenový systém přenáší pouze důležité informace a sděluje je pouze lidem, kteří tuto informaci potřebují. Producenti dřeva nemusí vědět, zda potřeba tužek vzrostla kvůli nástupu silných ročníků do škol nebo proto, že je potřeba vyplnit tužkou o 14 tisíc vládních formulářů více. Dokonce ani nemusí vědět, že vzrostla poptávka po tužkách. Potřebují jen vědět, že někdo je za dřevo ochoten zaplatit více a že vyšší cena bude platit dostatečně dlouho na to, aby se vyplatilo uspokojit poptávku. Oba údaje jsou prezentovány na trhu prostřednictvím cen, první je obsažen v současné ceně, druhý v ceně nabízené za budoucí dodávky.

Hlavním problémem v šíření informací je zahlcení příjemce nepotřebnými informacemi. Cenový systém tento problém automaticky řeší. Lidé zprostředkovávající informaci jsou motivováni, aby hledali lidi, kteří informaci potřebují a jsou v postavení, v němž informaci mohou použít. Výrobce tužek je ve spojení s lidmi prodávajícími dřevo, jež používá. Neustále se snaží najít jiné dodavatele, kteří mu nabídnou lepší výrobek nebo nižší cenu. Podobně i producent dřeva je ve styku se svými zákazníky a snaží se získat zákazníky nové. Na druhé straně lidé, kteří nepracují se dřevem a nehodlají se jím v budoucnu zabývat, se nebudou o ceny dřeva zajímat a informace o nich budou ignorovat.

Předávání informací prostřednictvím cen je dnes značně usnadněno organizovaným trhem a díky dosažené úrovni komunikací. Je to fascinující cvičení projít si ceny, které jsou denně publikovány například ve Wall Street Journal, aniž bychom se zmiňovali o bezpočtu jiných specializovaných publikací. Ceny takřka okamžitě odrážejí události ve světě. Cena mědi okamžitě vzroste, když vypukne revoluce ve vzdálené zemi, která je významným exportérem mědi, nebo když je z jiné příčiny narušena těžba mědi. Abyste poznali, jak dlouho bude podle mínění informovaných lidí ovlivněna těžba mědi, stačí prostudovat ceny dlouhodobých zakázek, které najdete na téže straně.

Málo čtenářů Wall Street Journal se zajímá o více uvedených cen. Většinu z nich budou prostě ignorovat. Wall Street Journal neposkytuje tyto informace z humánních pohnutek nebo proto, že si uvědomují, jak jsou tyto informace důležité pro fungování ekonomiky. Spíše jsou k této službě vedeni stejným cenovým systémem, jehož fungování takto podporují. Shledali, že budou mít vyšší náklad nebo si zvýší zisk publikováním těchto cen – na základě informací přenášených různými cenovými soubory.

Ceny nepředávají informaci pouze jedním směrem, od finálních kupujících k maloobchodníkům, velkoobchodníkům, výrobcům a k vlastníkům surovinových zdrojů; informace je předávána i v opačném směru. Předpokládejme, že lesní požár nebo stávka ztenčí zásoby dřeva. Cena dřeva začne stoupat. To sdělí výrobci tužek, že se mu vyplatí používat méně dřeva a že se mu nevyplatí vyrábět více tužek, pokud je nebude schopen prodat i za vyšší cenu. Nižší výroba umožní obchodníkům žádat vyšší ceny a vyšší cena bude informovat finálního uživatele, že se mu vyplatí psát i kratší tužkou, než ji vyhodí, nebo že bude lépe koupit mechanickou tužku. Opět nebude vědět, proč tužky zdražily, bude jen vědět, že se tak stalo.

Cokoliv, co zabraňuje cenám volně vyjadřovat poměr nabídky a poptávky, ovlivňuje také přenos informace. Soukromý monopol, kontrola určité komodity jedním výrobcem nebo kartelem výrobců, je jedním příkladem. To sice neznemožní přenos informace prostřednictvím cenového systému, ale informaci pozmění. Čtyřnásobné zvýšení cen ropy kartelem OPEC v roce 1973 předalo velmi významnou informaci. Nicméně tato informace nebyla odrazem náhlého poklesu nabídky ropy nebo výsledků nového geologického průzkumu, ani ničeho fyzického nebo technického charakteru, co by se vztahovalo k relativní dostupnosti ropy. Zvýšení cen jednoduše předalo informaci, že skupina zemí uzavřela dohodu o pevných cenách a o rozdělení trhu.

Úřední stanovení cen ropy a jiných energetických surovin provedené vládou USA způsobilo, že informace o důsledcích rozhodnutí států OPEC se nedostala k finálním spotřebitelům ropy. Výsledkem bylo posílení kartelu OPEC tím, že se v USA z důvodu nižších cen nesnížila spotřeba ropných produktů. Dalším důsledkem bylo zavedení silných donucovacích prvků v americké ekonomice kvůli rozdělování nedostatkové suroviny (prováděné ministerstvem energetiky s rozpočtem 10 miliard dolarů na rok 1979 a zaměstnávajícím 20 tisíc lidí).

Přes rozsah a význam zásahů do cenového systému ze strany soukromého sektoru je stát v současnosti hlavním původcem intervencí na trhu prostřednictvím cel a jiných omezení mezinárodního obchodu, cen a mezd (viz kapitolu 2), vládní regulace určitých průmyslových výrob (viz kapitolu 7), monetární a fiskální politiky, vyvolávající kolísavou inflaci (viz kapitolu 9). Zasahuje i množstvím jiných prostředků.

Jedním z hlavních nepříznivých dopadů kolísavé inflace je umrtvení přenosu informace prostřednictvím cen. Jestliže například poroste cena dřeva, výrobce nepozná, zda růst cen dřeva je způsoben inflací nebo vyšší poptávkou, respektive nižší nabídkou. Informace důležitá pro organizaci práce je zejména informace o relativních cenách, cena jednoho výrobku ve srovnání s jiným. Vysoká míra inflace a zejména silně proměnlivá míra inflace utopí tuto informaci v nic neříkajícím chaosu.

Motivace

Efektivní předání přesné informace je zbytečné, jestliže lidem chybí motivace správně jednat na základě obdržené informací. Producentovi dřeva je k ničemu informace o vzrůstu cen dřeva, pokud není nějak zainteresován reagovat na vyšší cenu dřeva dodávkou většího množství. Krása systému volné tvorby cen je v tom, že poskytuje jak informaci, tak i motivaci reagovat na tuto informaci, jakož i prostředky k provedení.

Tato funkce ceny je úzce spjata s třetí funkcí, s určením rozdělování příjmu. Nemůže být vysvětlena samostatně. Příjem výrobce, který získá jako výsledek svých činností, je dán rozdílem mezi tím, co získá za své zboží či služby, a toho, co zaplatí za jejich výrobu. Porovnává jedno s druhým tak, aby o něco vyšší produkce přidala na ziscích stejně jako na nákladech. Vyšší cena pak posouvá tuto mez.

Obecně platí, že čím více se vyrábí, tím více roste cena za jednotku produkce. Musí využít dřevo v méně dostupných nebo v méně vhodných lokalitách; musí najmout méně kvalifikovanou pracovní sílu nebo zaplatit vyšší mzdy, aby přilákal kvalifikované dělníky z jiných odvětví. Avšak vyšší ceny mu nyní umožňují nést vyšší náklady, a tím mu poskytují jak motivaci ke zvýšení produkce, tak i prostředky k nárůstu výroby.

Ceny motivují nejen ke zvýšení produkce tak, aby se uspokojila poptávka, ale také motivují k efektivnějšímu způsobu výroby. Předpokládejme, že jeden druh dřeva se stane vzácnějším, tím i dražším než jiné druhy. Výrobce tužek dostane tuto informaci prostřednictvím vyšší ceny jednoho druhu dřeva. Jelikož jeho zisk je rovněž dán rozdílem mezi příjmy a výdaji, je motivován k tomu, aby vzácnějším dřevem začal šetřit. Vezměme jiný příklad. Cena za používání ruční nebo motorové pily závisí na ceně obou druhů pil, na množství práce, kterou je možno s danými typy pil vykonat a na mzdách za práci s motorovou, respektive ruční pilou. Podnik těžící dřevo je motivován k tomu, aby získal odpovídající technické znalosti a kombinoval je s informací zprostředkovanou cenami tak, aby minimalizoval náklady.

Je tu i jiný, elegantnější příklad ilustrující jemnost cenového systému. Nárůst cen ropy způsobený kartelem OPEC v roce 1973 mírně posunul rovnováhu směrem k ručním pilám tím, že zvýšil náklady na provoz motorových pil. Pokud se to zdá být přitažené za vlasy, vezměme si dopad na používání dieselových a benzínových tahačů používaných na stahování klád a na jejich dopravu na pily.

V našem příkladu postoupíme o krok dále. Vyšší cena ropných produktů, pokud byla umožněna, zvýšila cenu výrobků, které spotřebovávaly více ropy oproti výrobkům s nižší spotřebou. Spotřebitelé byli motivováni zaměnit jeden výrobek druhým. Nejzřetelnějším příkladem je posun zájmu od velkých automobilů k malým a od vytápění naftou k vytápění uhlím nebo dřevem. Půjdeme ještě dále k podružnějším efektům. Relativní cena dřeva vzrostla, ať už díky vyšším nákladům na jeho těžbu nebo jako důsledek vyšší poptávky po dřevě jako náhradním zdroji energie. Výsledná vyšší cena tužek způsobí, že uživatelé jsou motivováni šetřit tužky! A tak dále do nekonečna.

Probrali jsme prozatím motivaci z hlediska výrobců a spotřebitelů. Funguje ale také v případě pracovníků a vlastníků jiných výrobních prostředků. Vyšší poptávka po dřevě vyvolá růst mezd dřevorubců. To signalizuje, že po tomto druhu práce je větší poptávka než dříve. Vyšší mzda motivuje pracovníky chovat se podle této informace. Někteří pracovníci, kterým je lhostejné, zda jsou dřevorubci nebo dělají něco jiného, stanou se nyní pravděpodobně dřevorubci. Více mladých lidí vstupujících na trh práce se stane dřevorubci. Také tady intervence vlády, například stanovením minimálních mezd, nebo zásah odborů, které si vymohou omezené nábory pracovních sil, může zkreslit předávanou informaci nebo může lidem zabránit, aby se podle této informace svobodně rozhodovali (viz kapitolu 8).

Informace o cenách – ať už to jsou mzdy v různých povoláních, pozemková renta a míra zisku v různých odvětvích – není jedinou informací ovlivňující rozhodnutí o konkrétním použití existujícího zdroje. Dokonce ani nemusí být nejdůležitější informací, zejména v případě, že zdrojem, který hodláte použít, je vaše vlastní práce. Rozhodnutí záleží na osobních preferencích a možnostech – to, co velký ekonom Alfred Marshall nazval souhrnem finančních a nefinančních výhod a nevýhod různých povolání. Uspokojení z práce může kompenzovat nízkou mzdu. Na druhé straně vysoké mzdy mohou kompenzovat nepříjemné práce.

Rozdělování příjmu

Příjem, který každá osoba dostává prostřednictvím trhu, je určen, jak jsme již viděli, rozdílem mezi příjmy za prodej zboží a služeb a náklady na jejich produkci. Příjmy se skládají zejména z přímých plateb za výrobní prostředky, které vlastníme – z příjmů za naši práci, za použití půdy, budov nebo za jiný kapitál. Případ podnikatele, například výrobce tužek, je jiný, pokud jde o formu, ale podstata zůstává stejná. I jeho příjem je závislý na množství a druhu výrobních prostředků, které vlastní, a na ceně, kterou trh ustanoví, ačkoliv jeho hlavním výrobním prostředkem může být schopnost podnikat, koordinovat výrobní prostředky a jejich využití, podstupovat riziko atd. Také může vlastnit jiné výrobní prostředky používané v podnikání, a pak je část jeho příjmu odvozena od tržní ceny za jejich použití. Tato situace je podobná u moderních korporací. Volně používáme termín „příjem korporace“ nebo „příjem podniku“. Jedná se o přenesený význam. Korporace je prostředníkem mezi svými vlastníky, akcionáři na jedné straně a výrobními prostředky odlišnými od akciového kapitálu, jejichž služby kupuje na straně druhé. Pouze lidé mají příjem a dosahují jej prostřednictvím trhu za zdroje, které vlastní, ať už ve formě akcií, dluhopisů, půdy nebo jejich vlastní pracovní síly.

V zemích, jako jsou Spojené státy, je hlavním výrobním prostředkem schopnost člověka pracovat – ekonomy nazývaná „lidským kapitálem“. Asi tři čtvrtiny všech příjmů vytvářených ve Spojených státech jsou kompenzace zaměstnancům (mzdy a platy plus příplatky) a asi polovinu zbytku tvoří příjmy vlastníků farem a jiných podniků, které jsou souhrnem plateb za osobní služby a za využití kapitálu.

Akumulace fyzického kapitálu – továren, dolů, správních budov, obchodních domů, dálnic, železnic, letišť, aut, letadel, lodí; přehrad, rafinérií, elektráren; domů, ledniček, praček a tak dále – měla zásadní význam pro ekonomický růst. Bez této akumulace bychom nikdy tohoto rozvoje nedosáhli. Kdyby se neuchovával zděděný kapitál, rozmělnil by se pokrok vytvořený jednou generací hned v následující generaci.

Akumulace lidského kapitálu ve formě růstu vzdělání a kvalifikace, prodlužování délky života a zlepšování zdravotního stavu hraje také důležitou roli. Tyto dva druhy kapitálu se vzájemně ovlivňují a posilňují. Fyzický kapitál umožňuje lidem zvýšit jejich produktivitu práce tím, že je vybaví pracovními prostředky. Schopnost lidí vynalézt nové formy fyzického kapitálu, nové metody k maximálnímu využití fyzického kapitálu a organizovat použití lidského i fyzického kapitálu v neustále větším měřítku umožňuje zvyšovat produktivitu fyzického kapitálu. Jak fyzický, tak lidský kapitál vyžadují péči a obnovu. V případě lidského kapitálu je to daleko obtížnější a nákladnější, což je hlavní důvod, proč výnosy z lidského kapitálu rostly daleko rychleji než výnosy z fyzického kapitálu.

Kapitál, který vlastníme, je částečně výsledkem náhody, částečně výsledkem naší volby a volby jiných. Náhoda ovlivňuje naše geny a jejich prostřednictvím naše fyzické a psychické schopnosti. Náhoda ovlivňuje sociální a rodinné prostředí, do něhož se rodíme a jehož výsledkem je příležitost rozvinout naše fyzické a psychické schopnosti. Náhodné jsou i další zdroje, které můžeme zdědit po příbuzných nebo po jiných dárcích. Náhoda může omezit nebo rozšířit prostředky, se kterými začínáme. Naše volba také hraje významnou roli. Naše rozhodnutí o způsobu využití zdrojů, jestli budeme pracovat tvrdě nebo jen lehce, jaké povolání si zvolíme, jaký podnik, budeme-li šetřit nebo utrácet – to vše určí, zda budeme k původním zdrojům přidávat, vylepšovat je nebo z nich odčerpávat. Podobná rozhodnutí rodičů, dobrodinců a milionů dalších lidí, kteří k nám nemají přímý vztah, ovlivní to, co nám bude dáno do vínku.

Cena, kterou stanovuje trh za naše služby, je ovlivňována podobně zmatenou směsicí náhody a volby. Hlas Franka Sinatry byl vysoce ceněn ve Spojených státech dvacátého století. Byl by stejně vysoce hodnocen v Indii ve dvacátém století, kdyby se narodil a žil tam? Schopnosti lovce byly vysoce ceněny v Americe osmnáctého a devatenáctého století, mnohem menší cenu mají v Americe století dvacátého. Schopnosti baseballového hráče dnes přinášejí daleko větší příjmy než ve dvacátých letech. Toto všechno je ovlivněno náhodou a volbou – v těchto případech volbou spotřebitelů, která stanovuje poměrné tržní ceny za různé věci. Cena, kterou dostáváme za naše služby, závisí také na našich rozhodnutích: kde se usadíme, jak využijeme naše zdroje, komu budeme prodávat jejich služby atd.

V každé společnosti, bez ohledu na její organizaci, vždy existuje nespokojenost s rozdělováním příjmu. Všichni těžko chápeme, proč bychom měli dostávat méně než jiní, kteří si nezasluhují o nic více než my, jak se nám zdá – nebo proč bychom měli dostávat více než tolik jiných, jejichž potřeby se zdají být stejně naléhavé. Sousedovo pole se vždy zdá být zelenější, a proto viníme stávající systém. V příkazovém systému jsou hněv a nespokojenost namířeny proti vládcům. V systému volného trhu jsou namířeny proti trhu.

Jedním výsledkem byl pokus oddělit od ceny jednu její funkci rozdělování příjmů – od jejích ostatních funkcí – předávání informace a vytváření motivace. Mnoho vládních opatření ve Spojených státech a jiných zemích, které převážně spoléhaly na principy volného trhu, se zaměřilo na změnu v rozdělování příjmů stanovených trhem a na vytvoření jiného a rovnoměrnějšího rozdělování příjmů. Stále je patrný silný tlak veřejného mínění na další kroky v tomto směru. Tento společenský pohyb hlouběji prodiskutujeme v kapitole 5.

Jakkoli si můžeme přát něco jiného, není prostě možné používat ceny k předávání informace a k vytváření motivace reagující na tuto informaci, aniž bychom nechali ceny ovlivňovat, ne-li plně určovat rozdělení příjmu. Jestliže to, co člověk dostává, nebude záviset na ceně za poskytované služby jeho výrobních prostředků, jaký jiný motiv můžeme mít, abychom vyhledali informace o cenách nebo jednali na základě této informace? Jestliže příjem Reda Adaira by byl stejný, ať by podstoupil nebo nepodstoupil riziko při utěsňování ropných vrtů, které se vymkly kontrole, proč by se měl do takové nebezpečné věci pouštět? Mohl by to udělat jednou kvůli zábavě. Ale udělal by z toho své hlavní povolání? Kdyby váš příjem byl stejný za těžkou jako za lehkou práci, proč byste měli tvrdě pracovat? Proč byste se měli namáhat hledat kupce, který vám nabídne více za to, co prodáváte, když z toho nemáte žádný prospěch? Jestliže nemáte žádnou výhodu z akumulovaného kapitálu, proč byste měli odložit svou spotřebu a neutratit všechno hned? Proč spořit? Jak by došlo k vytvoření existujícího fyzického kapitálu bez dobrovolného omezení jednotlivců? Když nebude odměna za zvelebování nashromážděného nebo zděděného kapitálu, proč jej neutratit? Jestliže se cenám zamezí ovlivňovat rozdělování příjmů, ceny pak nebudou moci být použity ani k jiným účelům. Jedinou alternativou je příkaz. Nějaká autorita bude muset určit, co kdo má vyrábět a kolik. Autorita bude muset rozhodnout, kdo bude muset zametat ulice a kdo bude řídit továrnu, kdo bude policista a kdo lékař.

Těsné spojení mezi třemi funkcemi ceny bylo prokázáno jiným způsobem v komunistických zemích. Ideologie těchto zemí se koncentruje na údajné vykořisťování práce za kapitalismu a na nadřazenost společnosti založené na Marxově poučce „každý podle svých schopností, každému podle jeho potřeb“ z toho vyplývající. Ale nemožnost vytvořit hospodářství postavené pouze na příkazu znemožnila i úplné oddělení příjmů od cen.

Co se týká fyzického kapitálu, půdy, budov a podobně, byly tyto vlády schopny zajít nejdále až ke státnímu vlastnictví. Ale i tady se projevuje nedostatek motivace udržovat a zkvalitňovat fyzický kapitál. Když něco patří všem, nepatří to nikomu a nikdo nemá zájem udržovat a zlepšovat jeho stav. Proto budovy v Sovětském svazu – stejně jako sociální byty ve Spojených státech – vypadají sešle už za dva roky po dostavění, proto stroje ve státních podnicích jsou tak poruchové a neustále vyžadují opravy, proto se občané musí uchylovat k černému trhu, aby využili svůj osobní kapitál pro své osobní potřeby.

Co se týče lidských zdrojů, nebyly komunistické vlády schopny jít tak daleko jako u fyzických zdrojů, ačkoliv se o to pokoušely. Do určité míry musely dokonce lidem povolit vlastnit sama sebe a nechat je činit vlastní rozhodnutí. Musely nechat působit ceny a nechat ceny ovlivňovat rozhodování lidí a ovlivňovat příjmy. Samozřejmě, že stát tyto ceny deformoval, zabránil jim, aby se staly cenami tržními, ale komunistické vlády nebyly schopny eliminovat tržní síly.

Zřejmá neefektivnost příkazového systému vedla k diskusím plánovačů v socialistických zemích – Rusku, Československu, Maďarsku, Číně – o možnosti většího použití tržních sil při organizaci výroby. Na jedné konferenci ekonomů z Východu a Západu jsme jednou slyšeli brilantní řeč marxistického ekonoma z Maďarska. Znovuobjevil pro sebe Smithovu „neviditelnou ruku trhu“. Významný, i když poněkud opožděný, intelektuální čin. Nicméně se ji pokusil vylepšit tak, že by se cena použila jen k přenosu informací a k efektivní organizaci práce, ale už nikoliv k rozdělování příjmu. Není třeba říkat, že chyboval v teorii, stejně jako komunistické státy chybovaly v praxi.

Širší pohled

„Neviditelná ruka“ Adama Smithe se obecně týká případu nákupu a prodeje zboží a služeb za peníze. Ale hospodářská činnost není zdaleka jedinou oblastí, kde vznikla komplikovaná a vyspělá struktura jako neuvědomělý důsledek spolupráce velkého počtu lidí, kteří spolupracují, a přitom každý sleduje vlastní zájmy.

Vezměte si například jazyk. Je to komplikovaný systém, který se stále mění a vyvíjí. Má dobře definovaná pravidla, která nenaplánovala žádná centrální instituce. Nikdo nestanovil, jaká slova mají být do jazyka zařazena, jakými gramatickými pravidly se má jazyk řídit, která slova mají být přídavná a která podstatná jména. Francouzská akademie se snažila řídit změny ve francouzštině, ale to byl už jen pozdní vývoj jazyka. Francouzská akademie byla založena dlouho poté, co francouzština byla vysoce strukturovaným jazykem a sloužila pouze k tomu, aby pečetila změny, nad nimiž neměla kontrolu. Pro jiné jazyky takové instituce existovaly zřídka.

Jak se vyvinul jazyk? Podobně jako se prostřednictvím trhu vyvinul hospodářský řád – dobrovolnou spoluprací jednotlivců, kteří si v tomto případě chtěli vyměňovat informace nebo klepy, podobně, jako je tomu na trhu u zboží a služeb. Slovům byl přisouzen určitý smysl a doplňovala se další slova podle potřeby. Vyvinula se gramatika a později byla kodifikována do pravidel. Dvě strany, které spolu chtěly komunikovat, současně těžily ze společné dohody o používaných slovech. Jak stále větší a větší okruh lidí považoval za výhodné komunikovat s ostatními, tak se šířilo obecné používání jazyka, které je dnes kodifikováno ve slovnících. Nikde tady není donucovací prvek, nenajdete plánovače, který má moc přikazovat, ačkoliv v poslední době školský systém sehrál významnou úlohu ve standardizaci jazyka.

Jiným příkladem je vědecké poznání. Struktura disciplín – fyziky, chemie, meteorologie, filozofie, literatury, sociologie, ekonomie nebyla výsledkem vědomého rozhodnutí někoho. Věda jako Otesánek jen „stále rostla“. Bylo tomu tak, protože učenci to považovali za vhodné. Struktura není pevná, ale mění se, jak se mění potřeby.

Růst jakékoli oblasti uvnitř disciplíny se řídí přesně stejnými principy jako růst trhu. Vědci spolupracují, protože to shledávají vzájemně prospěšným. Jeden od druhého přebírají to, co považují za užitečné. Vyměňují si poznatky – verbální komunikací, posíláním nepublikovaných prací, publikacemi v časopisech a v knihách. Spolupráce se odehrává ve světovém měřítku, stejně jako trh. Ocenění kolegů má velmi podobnou funkci, jakou má finanční odměna na trhu. Touha dosáhnout ocenění své práce kolegy vede vědce k napnutí sil ve vědecky efektivním směru. Celek je více než pouhý součet jednotlivých prací, když jeden vědec staví na práci druhého. Jeho práce se zase stává základem pro další rozvoj. Moderní fyzika je stejně tak produktem volného trhu myšlenek, jako je moderní automobil produktem volného trhu zboží. Také tady, zejména v poslední době, byl rozvoj značně ovlivněn vládními zásahy, které ovlivnily jak dostupné zdroje, tak i poptávku po určitém druhu znalostí. Přesto zde vláda sehrála druhořadou úlohu. Je vskutku velkou ironií, že mnoho vědců, kteří zastávali myšlenku centrálně plánovaného hospodářství, velmi jasně rozpoznalo nebezpečí hrozící vědeckému pokroku v případě státního plánování vědy, nebezpečí toho, že budou stanoveny jiné priority, než jaké se spontánně vynoří z tápání a výzkumů jednotlivých vědců.

Hodnotový žebříček společnosti, její kultura, společenské konvence – všechno se vyvíjí stejným způsobem, skrze dobrovolnou směnu a spontánní spolupráci. Složitá struktura vzniká cestou pokusů a omylů, přijímáním a odmítáním. Nikdy žádný monarcha nestanovil, že hudba oblíbená v Kalkatě se má diametrálně odlišovat od hudby oblíbené, řekněme, ve Vídni. Tyto zcela odlišné hudební kultury se vyvinuly nezávisle, aniž to někdo „tak naplánoval“. Vyvinuly se tak společenským vývojem podobným biologickému – ačkoliv samozřejmě jednotlivé státy nebo zvolené vlády mohou ovlivňovat směr společenského vývoje podporováním jednoho umělce nebo druhu hudby tak, jak to dělají bohatí jedinci.

Struktury vzniklé na základě dobrovolné směny, ať je to jazyk, věda, hudba nebo hospodářský systém, žijí svým vlastním životem. Jsou schopny nabývat různých forem za různých situací. Dobrovolná směna může vytvořit jednotu v jedné oblasti a vytvořit různorodost v jiné. Je to jemný proces, jehož obecné principy lze snadno pochopit, ale jehož výsledky se dají jen stěží předvídat.

Tyto příklady ukazují nejen na ohromný prostor pro volnou směnu, ale také na to, jak široký význam musí být přisouzen pojmu „zájem“. Úzké omezení na vlastní otázky trhu vedlo k úzkému vymezení zájmu jednotlivce jako sobectví, jako krátkozrakého zájmu zaměřeného pouze na okamžitou materiální výhodu. Ekonomové byli káráni, že údajně své dalekosáhlé závěry odvozují od zcela nerealistického ideálu ekonomického člověka, který je pouze počítacím strojem, reagujícím jen na finanční stimuly. To je velký omyl. Vlastní zájem není krátkozraké sobectví. Je to všechno, co člověka zajímá, čeho si cení, jaké sleduje cíle. Vědci toužící posunout hranice své vědy, misionáři toužící obrátit pohany na pravou víru, filantrop toužící přinést úlevu strádajícím – všichni sledují své vlastní zájmy, tak jak je oni chápou, jak je soudí podle svých hledisek.

Úloha vlády

Kde vstupuje vláda do tohoto obrazu? Vláda je do jisté míry formou dobrovolné spolupráce, způsobem, který si lidé zvolili jako prostředek k dosažení některých svých cílů, prostřednictvím vládních institucí, protože věří, že je to nejefektivnější prostředek, jak jich dosáhnout.

Nejjasnějším příkladem je místní vláda v podmínkách, kde si lidé mohou zvolit místo, kde budou žít. Můžete se rozhodnout žít v jedné komunitě spíše než v jiné, na základě služeb, které místní vláda poskytuje. Jestliže se vláda angažuje v činnostech, které se vám nelíbí nebo je nehodláte platit a tyto činnosti převažují nad činnostmi, které se vám líbí nebo které platit chcete, můžete „volit nohama“ a přestěhovat se jinam. Existuje konkurence, sice omezená, ale reálná, tak dlouho, dokud máte k dispozici alternativy.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Svoboda volby.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.