Přeložila Daniela Reischlová

First published in 2020 by Pan Books, an imprint of Pan Macmillan,

a division of Macmillan Publishers International Limited.

© 2020 by Alexandra Potter.

Author photo © Rhian Ap Gruffydd.

Translation © Daniela Reischlová, 2020.

Cover design © Darina Fiala, 2020.

All rights reserved.

ISBN: 978-80-7252-854-7

Úvod

Zdravím a vítejte u Zpovědí trosky po čtyřicítce, podcastu pro všechny ženy přemítající nad tím, jak se sakra dostaly tam, kde jsou, a proč se jejich život neodvíjí úplně tak, jak si představovaly.

Tento podcast je určen každé ženě, která se někdy pozastavila nad svým životem a pomyslela si, že tohle nikdy nebylo součástí Plánu. Každé ženě, která někdy zakusila pocit, že šlápla vedle nebo že jí ujel vlak, a která se pořád zoufale snaží přijít na to, jak se z toho vyhrabat, zatímco všichni okolo pečou bezlepkové brownies.

Nejprve však jedno upozornění: rozhodně nepředstírám, že jsem na cokoli odbornicí. Nejsem guru přes životní styl ani influencerka, ať už to znamená cokoli, a ani vám nechci vnutit žádnou značku nebo prodat nějaký výrobek. Nebo vám říkat, co máte dělat, protože to upřímně řečeno netuším ani já sama. Jsem jen někdo, kdo se snaží vyznat se ve svém chaotickém životě. Zatímco všude okolo jsou dokonalí lidé z Instagramu, já si připadám trochu jako troska. A co je ještě horší, jako troska po čtyřicítce. Jsem někdo, kdo si přečte motivační citát, ale místo inspirace pocítí jen vyčerpání. Někdo, kdo se nesnaží plnit nové cíle ani si stanovovat další výzvy, protože život je dostatečnou výzvou sám o sobě. Někdo, kdo se necítí #pozehnana a #vitezvehrezvanezivot, ale převážně jako někdo, kdo #netusimcotosakradelam a #muzusitovygooglovat?.

A proto jsem spustila tenhle podcast…, abych mohla říct, jak to je, alespoň pro mě. Moje Zpovědi jsou show o každodenních zkouškách a trápeních, o tom, jaké to je, když se ocitnete na špatné straně čtyřicítky a zjistíte, že nic není, jak jste očekávaly. Je to pořad o tom, jak se dokázat smát navzdory tomu, že jste momentálně ve sra**ách. Je to pořad o upřímnosti a pravdě. O přátelství, lásce a zklamání. Je to show o pokládání zásadních otázek, na které člověk nedostává žádné odpovědi. O tom, jak začít znovu ve chvíli, kdy jste si myslely, že už všechno budete mít vyřešené.

V jednotlivých epizodách, které mají podobu zpovědí, se s vámi budu dělit o všechno veselé i smutné. Budu mluvit o tom, jaké to je, cítit se kazově, zmateně, vyděšeně a osamoceně, jaké to je, objevit naději a radost na těch nejnepravděpodobnějších místech, a také o tom, že vás nespasí ani sebevětší množství rozmačkaných avokád nebo kuchařek napsaných celebritami.

Protože cítit se jako troska neznamená, že jste selhaly, to jen ostatní vás nutí se tak cítit. Jde tu o tlak a paniku, že si musíte odškrtnout všechny položky a splnit všechny cíle… a o to, co se stane, když se vám to nepovede. Když se najednou ocitnete mimo. Na určitých úrovních, v určitých aspektech vašeho života je totiž velmi snadné získat pocit, že selháváte, obzvlášť když to vypadá, že všichni okolo jsou jen samý úspěch.

Takže pokud je na tom některá z vás jako já, doufám, že díky tomuto podcastu se budete cítit méně samy.

Protože teď jsme dvě. A dvě už jsou klan.

LEDEN

#cotosakraveduzazivot

Nový rok

Jak jsem se sem sakra dostala?

Když říkám sem, nemyslím tím leden, nekonečný měsíc temnoty a splínu trvající snad celou věčnost, plný depresivních pondělků, nesplněných předsevzetí a instagramových příspěvků celebrit provolávajících hesla typu „Nový rok! Nové vzrušující projekty!“ – což ve mně nevzbuzuje #inspirace ani touhu sáhnout po videu se cvičením nebo po Knize motivačních plků (pardon, měla jsem na mysli Knihu požehnání), ale přesný opak, tedy že se zhroutím zpátky na gauč s pocitem #premozeni z rodinného balení sýrových křupek.

Ne. Když říkám sem, myslím tím, že brzy budu mít narozeniny, bude mi už čtyřicet-něco a můj život se neodvíjí zrovna tak, jak jsem si představovala. Jak se to jen mohlo stát? Jako bych někde minula odbočku. Jako by existovala destinace jménem „Čtyřicet-něco“, do níž jsme mí přátelé i já všichni vyrazili, mládí v jedné ruce, své sny v druhé, plní vzrušení a nadšení z příslibu nových možností. Trochu jako když na dovolené vystoupíte z letadla a pak se spolu se všemi ostatními vydáte po pojízdných pásech směrem k výdeji zavazadel, natěšení, až uvidíte, co vás čeká na druhé straně posuvných dveří.

Až na to, že to nejsou Bahamy a aleje tropických palem: ocitly jste se v destinaci „Čtyřicet-něco“, pro kterou jsou typické rozkošné děti, milující manžel a nádherný domov. Šup. Úspěšná kariéra, kuchyň s francouzským oknem a oblečení z obchodu Net-a-Porter. Šup. Pocit štěstí a spokojenosti, protože váš život je úspěšný a vyřešený a vy jste se ocitly přesně tam, kde jste si vždycky přály být, a k tomu máte ještě účet na Instagramu plný hashtagů typu #jsemtakpozehnana a #zijutennejlepsizivot.

Nejde – zdůrazňuji, nejde – o hashtagy #kdejsemtozvorala a #cotosakraveduzazivot?.

Sedím v tureckém sedu na posteli, rozhlížím se po místnosti a pohledem zastavuju na papírových krabicích v rohu a dvou obřích neotevřených kufrech. Ještě pořád jsem si nevybalila. Zírám na ně, snažím se vydolovat ze sebe alespoň minimum nadšení, a pak se bořím zpátky do polštářů. Vybalování může počkat.

Místo toho pohledem spočinu na novém notebooku položeném na nočním stolku. Koupila jsem si ho dnes. Mám právě rozečtený článek, ve kterém se píše, že tajným klíčem ke štěstí je psát si denně seznam věcí, za které je člověk vděčný.

Když si napíšete všechny věci, za které jste vděční, rázem budete pozitivnější, utnete všechny negativní myšlenkové pochody a transformujete svůj život.

Natáhnu se pro blok, vezmu si tužku a nalistuju první stránku. Zírám na prázdný list papíru a v hlavě mám taky úplně prázdno.

Pokud potřebujete menší inspiraci, zde je několik tipů, které vám pomohou:

Dýchám.

To jako vážně? Že dýchám? Být za něco vděčný je jedna věc, ale kdyby dýchání nebylo na mém seznamu, tak už jsem nejspíš mrtvá.

Tohle teda není velká inspirace.

Nevíte-li, co napsat, nepropadejte panice. Jednoduše začněte jednou věcí a k pěti věcem denně se dopracujete postupně.

Tak jo. Fajn. Prostě napíšu první věc, která mě napadne.

1. Mé nalétané míle

Tohle možná není přesně ten druh požehnání a duchovních darů, které měl autor článku na mysli. Ale můžu vám říct, že když jsem se minulý týden vracela letadlem do Londýna, mé nalétané míle mi přišly jako požehnání k nezaplacení.

Posledních deset let jsem žila v Americe, z toho pět v Kalifornii se svým americkým snoubencem. Kalifornii jsem si zamilovala. Nikdy nekončící sluneční svit. Možnost chodit i v lednu v žabkách. Naši malou kavárnu s knihkupectvím, v které jsme utopili všechny úspory a kde se podávaly lahodné brunche a stěny lemovaly police s knihami. Byla jsem šťastná, zamilovaná a k tomu i zasnoubená. Budoucnost přede mnou radostně plápolala jako prapor v barvě cukrové vaty. Zdálo se, že všechno klapne přesně tak, jak jsem vždycky doufala.

Jenže pak náš byznys zkrachoval a spolu s ním i náš vztah – Bác! – odbila půlnoc a kouzlo se rozplynulo. Ukázalo se, že se nevdám za prince a nebudu s ním a našimi rozkošnými dětmi a úžasným psem žít šťastně až do smrti. Namísto toho jsem si zapakovala zbytky svého dosavadního života, vyměnila všechny své nalétané míle za letenku v byznys třídě a profňukala cestu přes Atlantik. K čertu s tím, když už jsem se měla se zlomeným srdcem a na mizině vracet domů, tak jedině v posteli, se sýrovým talířem a alkoholem zdarma, děkuji pěkně.

Můj mozek omámený ginem a sýrovými krekry plánoval, jak se vrátím do Londýna, pronajmu si vlastní byt, zaplním ho vonnými svíčkami a dám si život zase dohromady. Americké vízum mi už beztak brzy končilo a já potřebovala nový začátek, někde, kde by mi všechno neustále nepřipomínalo, o co jsem přišla. A táta mi navíc velkoryse nabídl, že mi půjčí nějaké peníze, abych se mohla zase postavit na vlastní nohy. Můj americký sen skončil: bylo načase vrátit se domů.

Jenže věci se za dobu mé nepřítomnosti změnily a já rychle zjistila, že nájmy se zdvojnásobily, ne-li rovnou zečtyřnásobily. A zmizela i má parta svobodných kamarádek, jejich volné pokoje k přespávání a láhve laciného vína, které bychom mohly až do brzkých ranních hodin popíjet a přitom si hlasitě sdělovat, že to byl totální zmetek, že je mi bez něho líp a že není třeba panikařit, protože mám ještě spoustu času. To vše doplněné nekonečným seznamem celebrit, které jsou starší než já, a přesto se jim podařilo najít si chlapa, vytlačit dítě a dát časopisu OK! rozhovor o zázraku zrození dřív, Než Bude Moc Pozdě.1

Všechny mé kamarádky jsou vdané, z jejich hostinských pokojů se staly dětské pokoje plné paland a nálepek s říkankami a noci nad láhví vína nahradil šálek bylinkového čaje a večerka v půl desáté. Což znamenalo, že mi zbyly jen dvě možnosti: buď přespávat na gaučích s hrnkem heřmánkového čaje, nebo se vrátit zpátky k rodičům.

Nechápejte mě špatné. Své rodiče miluju. Ale tohle nikdy nebylo součástí Plánu. Ve dvaceti ani ve třiceti jsem si nepředstavovala, že v budoucnu budu single, bude mi přes čtyřicet a budu přespávat ve svém starém dětském pokojíčku. A to i přesto, že ho mamka předělala, starou jednolůžkovou postel nahradila novou manželskou a doplnila dvěma stejnými lampičkami značky Laura Ashley.

Můj starý pokojíček byl nově určen pro občasné návraty domů s mým americkým snoubencem, z něhož se měl brzy stát můj pohledný manžel. Pro znovuoživení dětských vzpomínek na Vánoce na venkově, ovšem ve společnosti našeho rozrůstajícího se houfu růžolících dětiček. Pro víkendy, kdy se budou rodiče starat o svá milovaná vnoučata, zatímco my si budeme jezdit užívat do předražených luxusních hotelů s designovými světly nad barem, s jídelním lístkem plným organických pochutin z volně se pasoucího toho či onoho a s masážemi, které nikdy nejsou dost intenzivní.

2. Volnypokojkpronajmu.com

O pokoji jsem se dozvěděla od mé nejlepší kamarádky Fiony, které o něm řekla jejich chůva. „Měla bys do toho jít, Nell! Zní to jako spousta zábavy!“ hlaholila nadšeně přes pracovní desku z kararského mramoru ve své nově zrekonstruované kuchyni, kde jsem se s depresemi a pásmovou nemocí choulila nad šálkem slabého a hnusného bylinkového čaje poté, co mi velkoryse nabídla, že u nich můžu po příletu do Londýna na pár dní zůstat.

Fiona má vždycky pocit, že můj život je zábava. A pokud ho člověk sleduje z bezpečí svého šťastného rodinného života, možná to tak může i vypadat. I bungee jumping, bydlení v miniaturním domku nebo rozhodnutí obarvit si vlasy na fialovo můžou vypadat zábavně, pokud to ovšem dělá někdo jiný než vy.

Abychom si rozuměly, některé fáze mého života byly opravdu zábavné. Jen ta současná moc ne.

„I tak se to dá vnímat,“ odtušila jsem a usmála se na Izzy, mou pětiletou kmotřenku, která se zrovna pustila do své bio kaše. Popravdě mi hlavou prolétlo několik dalších hlášek, ale tetička Nell přece nesmí říkat ta neslušná slova.

„Tvé kmotřence to jako zábava připadá, viď, zlatíčko?“ rozplývala se nadšením Fiona, zatímco si svou kaši vylepšovala několika čerstvými borůvkami, chia semínky a lžičkou manukového medu.

Fionu zbožňuju – jsme kamarádky už od vysoké –, jenže ona žije v úplně jiném vesmíru než já. Je šťastně vdaná za Davida, mimochodem úspěšného právníka, a žije si pohodlným středostavovským životem v jihozápadním Londýně. Spolu se svými dvěma rozkošnými dětmi, které chodí do soukromých škol, obývají designérem vkusně zařízený dům a Fioniny pohupující se blond kadeře jasně napovídají, že takového účesu lze docílit jen profesionálním vyfoukáním a nabarvením u špičkového kadeřníka.

Než se Fioně narodily děti, pracovala jako kurátorka pro jedno muzeum, díky tomu procestovala celý svět. Toho všeho se ale vzdala, když přišel na svět starší syn Lucas, a teď svůj čas vyplňuje nesčetnými školními akcemi, renovací domu, rezervováním příjemných rodinných dovolených v pětihvězdičkových resortech a lekcemi pilates.

A na planetě zvané „Co si hergot počnu se svým životem“ se mezitím odehrává následující:

„Určitě potkáš spoustu vážně zajímavých lidí.“

Fiona byla tak milá a pozitivní, že jsem neměla srdce jí říct, že z představy, jak se v pyžamu potkávám se zajímavými lidmi, se mi dělají osypky. Že netoužím po tom, sdílet lednici s cizími lidmi, o koupelně ani nemluvě. Když byl člověk mladý, byla to zábava. Ale teď už ne. Teď to byla depresivní a duši ničící představa, a navíc mírně strašidelná. Co když mě můj divný spolubydlící zavraždí v posteli a pak mě najdou rozsekanou na kousky a poházenou mezi pelargoniemi?

ČTYŘICÍTKA NALEZLA SMUTNÝ KONEC VE SDÍLENÉM BYTĚ

Její život vypadal tak slibně, uvádějí šokovaní rodiče, kteří doufali alespoň v jedno vnouče.

Svěřila jsem se se svými obavami Fioně, ale ta je promptně zavrhla. Podle jejich chůvy je to bezva, a navíc tak poznala spoustu nových kamarádů. Ani jsem se nenamáhala poukázat na to, že jejich chůva je dvacetiletá Brazilka, takže jí to samozřejmě musí připadat bezva. V tomhle věku je všechno bezva, obzvlášť když vypadáte jako Fionina chůva.

„Pojď, pomůžu ti hledat,“ oznámila Fiona, vytáhla iPad a zavřela slevovou nabídku obchodu John Lewis. Během pár vteřin už nadšeně projížděla fotografie, jako kdyby nakupovala na internetu. Což vlastně technicky vzato dělala. Jen s tím rozdílem, že tentokrát nesháněla pěknou stolní lampu ani kašmírový přehoz, ale domov pro svou nebohou a neschopnou kamarádku.

„Jé, koukej! Našla jsem to! Tohle je perfektní!“

3. Artuš

Onen pokoj se nacházel v edwardovském domě v Richmondu, zeleném předměstí Londýna proslulém svou vesnickou atmosférou a rodinným životem. Sice jsem doufala, že bych mohla najít něco víc v centru, kde by bylo míň manželských párů s dětmi, ale tohle bylo hned k dispozici a mohla jsem si to i finančně dovolit. Další plus bylo, že při prohlídce byl pokoj dokonce ještě větší, než to vypadalo na fotografiích, a navíc k němu patřil i balkonek. Mělo to ale jeden háček.

„A tady je společná koupelna.“

Edward – majitel bytu a můj potenciální domácí – se mnou dokončil prohlídku pokoje a zastavil se u dveří do koupelny.

„Společná?“

„Žádný strach, prkýnko dávám vždycky dolů – to je jedno z pravidel domu,“ zavtipkoval, otevřel dveře a rozsvítil.

Nebo jsem si aspoň myslela, že vtipkuje. Jenže pak jsem ve skleničce u umyvadla zahlédla jeho zubní kartáček a naděje vzaly za své.

„Fajn. Bezva.“ Snažila jsem se nemyslet na svou koupelnu přímo v ložnici, kterou jsem měla v Kalifornii. Hlavně nezapomínat, že tohle bude zábava. Bude to jako v Přátelích, jen s tím rozdílem, že je nám přes čtyřicet a že vůbec nevypadám jako Jennifer Aniston. Přinutila jsem se k zářivému úsměvu. Já to zvládnu.

„Takže máte nějaké otázky?“

Přestože Edward vypadal starší než já – brýle se čtvercovými obroučkami a tmavé kudrnaté vlasy, na spáncích prošedivělé –, nemohla jsem se zbavit vtíravého tušení, že je zhruba v mém věku. To se mi teď stává pořád. A je to vážně dost divné. Čtu články o lidech ve středním věku a představuju si přitom rodiče nebo někoho podobně starého, a pak mi to najednou dojde… Počkat! Vždyť jsem stejně stará! Ale jak je to možné? Já přece nevypadám jako ti lidé v článcích. Alespoň si myslím, že tak nevypadám.

Nebo vypadám?

„Ehm… nějaká další pravidla?“ pokusila jsem se o chabý vtip, když jsem ho následovala do kuchyně.

„Ano. Vytiskl jsem je, abyste si je mohla pročíst…“ Sáhl do šuplíku, vytáhl kroužkový pořadač a podal mi ho.

„Jé!“ V šanonu bylo asi dvacet stránek, každá vložená v samostatných plastových deskách. „Páni, to je ale pravidel.“

„Přijde mi lepší si všechno vyjasnit předem, nemyslíte? Pak nemůže dojít k žádnému nedorozumění.“

Očima jsem přelétla několik prvních stran. Stály tam obvyklé věci ohledně hlasité hudby, udržování pořádku, vzájemného respektování, připomenutí, že se vždycky musí zamykat dveře.

„Je tam i sekce věnovaná ekologickému chování a úspoře energie.“

„Ano. Jistě, samozřejmě.“ Konečně něco, na čem se shodneme. Posledních pět let jsem žila v Kalifornii. Jezdila jsem hybridním autem. Kupovala jsem bio potraviny (když jsem na ně zrovna měla). Na nákupy jsem si pořídila pěknou sbírku opakovaně použitelných bambusových tašek. „Životní prostředí je něco, co mi vážně leží na srdci,“ oznámila jsem mu.

„Takže při odchodu z místnosti zhasínat, sprchování místo koupelí…“

„Žádné koupání?“ Píchlo mě u srdce.

„Při pětiminutové sprše se spotřebuje zhruba třetina vody co při koupání, takže je to mnohem šetrnější k životnímu prostředí.“

„Jistě,“ přikývla jsem. Měl pravdu. Samozřejmě že měl pravdu. Ale přece nejsme v Kalifornii, kde se bojuje se suchem. Jsme v Anglii, kde věčně prší. Dům rodičů byl jen za minulý rok vytopený dvakrát.

„A byl bych rád, kdybyste nesahala na termostat k ústřednímu topení.“

Instinktivně jsem si přitáhla kabát. Byla jsem zmrzlá na kost, dokonce i v domě. Sáhla jsem na radiátor. Úplně ledový.

„Netopíte ani v lednu?“

Co to do háje je? Ukažte mi někoho, kdo ani v lednu netopí.

„Teplota je nastavená na dvanáct a půl stupně, což je nejúčinnější.“

V tu chvíli mi hlavou projelo: seru na to. Od rozchodu s mým americkým snoubencem se poučka „seru na to“ stala mou novou životní mantrou. Je to totiž mnohem lepší než říkat „já se na to vyseru“. Stojí to míň úsilí.

„Tak vám moc děkuju. Půjdu se podívat ještě na pár dalších pokojů…“

Čeho je moc, toho je příliš. Tak jo, můj život je v troskách. Nic mi nevyšlo. Dochází mi čas a jednoduše to neklaplo. Ale pořád tu ještě jsem a čekám na své „šťastně až do smrti“, ať už to bude obnášet cokoli. Nejsem manželka ani máma. Ani žádná veleúspěšná kariéristka, což je podle jistých novin, jejichž jméno odmítám vyslovit, důvod, proč se všechny ženy jistého věku dostaly do stejné situace, v které se teď nacházím já. Jsem nezaměstnaná editorka, která všechny své úspory utopila v byznysu, co vybouchl, a spolu s ním i vztah. (Když už jsme u tohohle tématu, může mi někdo, prosím, vysvětlit, proč se nikdy neoperuje s termínem kariérista?)

Neodšťavňuju, nepeču ani nevařím zdravá a výživná jídla ve své rozkošné kuchyni, pravděpodobně proto, že momentálně žádnou vlastní kuchyň ani domov nemám. Ale upřímně řečeno jsem v téhle oblasti k ničemu i tak. Absolutně netuším, co se bude dít ohledně brexitu, a co je ještě horší, je mi to fuk. Nepraktikuju mindfulness ani jógu. Vždyť si ani nedosáhnu na prsty u nohou. A taky nemám účty na sociálních sítích plné stovek olajkovaných fotek zachycujících můj dokonalý život.

„Ráda jsem vás poznala.“ Vyrazila jsem ke dveřím.

„Vlastně je tu ještě jedna věc…“

Zarazila jsem se.

„O víkendech tu nebývám.“

To už jsem zastavila úplně. „Jakže?“

Edward mi vysvětlil, že je ženatý a má dva kluky, dvojčata. Ženatý? Nejspíš si všiml mého pohledu směřujícímu k prsteníčku bez prstenu, protože poznamenal cosi o tom, že ho zapomněl doma na umyvadle. Domovem myslel venkov, kam se odstěhovali „za lepšími školami“, ale přes týden zůstává v Londýně, aby nemusel dojíždět. „Odjíždím v pátek ráno a vracím se až v pondělí večer, takže byste to tu měla pro sebe.“

Tak počkat – v duchu jsem začala rychle počítat. To znamená, že se s ním budu potkávat jenom tři dny v týdnu? A že celé čtyři dny budu mít byt jen sama pro sebe?

„Až na Artuše.“

„Artuše?“

Při vyslovení toho jména se do kuchyně vřítilo obří chlupaté stvoření a vrtělo svým dlouhatánským ocasem tak nadšeně, až mě málem porazilo.

„Artuši, sedni! Sedni!“

Artuš nevěnoval pokynu žádnou pozornost a dál po mě nadšeně skákal a oslintával mě, zatímco se jeho páníček pokoušel přimět ho k sedu.

„Má žena Sofie je alergická, tak tu bydlí se mnou,“ vysvětloval zadýchaně. „Ale o víkendech by tu bydlel s vámi…, proto je taky nájem takový, jaký je.“

Podívala jsem se na Edwarda. Brýle měl nakřivo, mikinu obalenou jemnými bílými chlupy, které poletovaly po místnosti a proměnily celou kuchyň v jednu obří kouli psích chlupů, zatímco Edwardovy rukávy rychle mizely v Artušově tlamě.

„Tak fajn. Kdy se můžu nastěhovat?“

4. Neumřela jsem na podchlazení

Je to sice jen chabá útěcha, ale můj domácí odjel na hory. O víkendu přijel autem z Kentu, předal mi klíče a Artuše a pak vyrazil na letiště, aby spolu s rodinou oslavil silvestr ve Verbieru. Jakmile odjel, nažhavila jsem termostat na dvacet čtyři stupňů. Takže teď je tu příjemně teploučko a já ležím na posteli jen ve spodním prádle. Skoro můžu předstírat, že jsem zpátky v Kalifornii.

Oči se mi jako na povel zalévají slzami. Ne, nechci na to myslet. Nebrečela jsem už několik dní a rozhodně s tím nehodlám začínat.

Dlouze popotáhnu, podívám se na Artuše spícího na dece pod oknem a pak zpátky na svůj notebook. Na seznam věcí, za které jsem vděčná, mi pořád zbývá dopsat jednu věc, abych splnila svou metu pěti položek denně, ale jsem unavená. Pořád ještě bojuju s časovým posunem. Vůbec nic mě nenapadá. Vracím počítač na noční stolek. Ostatně říkají tomu přece denní rutina. Zítra budu určitě mnohem pozitivnější a budu mít víc inspirace.

Ano, nadcházející rok mi kompletně změní život. Nový rok, nový začátek a všechno to ostatní. Vlastně jsem si jistá, že příští rok touhle dobou bude můj seznam věcí, za které jsem vděčná, vypadat nějak takhle:

Věci, za které jsem vděčná:

1. Můj milující manžel, který mi každý den říká, jak moc mě miluje, a dokazuje mi to čerstvými květinami a neuvěřitelným sexem.

2. Tulení se s naším malým zázrakem, který svým pyšným prarodičům dokazuje, že jeho máma nebyla žádná troska po čtyřicítce, které vypršel čas.

3. Úspěšná a prestižní kariéra, která mi poskytuje jak uspokojení, tak i šesticiferný plat, takže ho můžu utrácet za krásné oblečení, co uvidím v časopisech, a nemusím už trávit hodiny hledáním levnějších verzí na eBayi.

4. Dům, který by se vyjímal i na Pinterestu, kde můžu pořádat příjemné dospělácké večeře pro všechny své kamarády, kteří jsou ohromeni mým citem pro interiérový design a mými lahodnými a zdravými jídly a kteří mi škádlivě přezdívají Domácí bohyně.

5. Pocit síly a klidu pramenící z lekcí jógy v oblečcích značky Lululemon a z vědomí, že jsem konečně tam, kde jsem chtěla být, a že neumřu opuštěná v černých papírových botách.

Následující pátek

Proboha, dneska mám narozeniny.

Pamatujete na časy, kdy jste se na své narozeniny ještě těšily? Kdy jste se probudily celé šťastné a nadšené a radostně jste vybíraly miniaturní obleček na večer? Na oslavy, které končily ve dvě ráno kdesi v klubu, kde jste se všemi svými přáteli popíjely vodku a nějakému náhodnému týpkovi opilecky ječely do ucha: „Vojeď mě. Je mi dvacet šest! Jsem děsně stará!“

Jenže teď už vážně stará jsem.

Když jsem se dnes ráno probudila, připadala jsem si, jako bych už všechnu vodku vypila. A když jsem se natahovala po zvonícím telefonu, zahlédla jsem v dlouhém zrcadle vedle postele svou ruku a byl to šok: A je to tady. Už k tomu došlo. Je načase začít nosit rukávy.

Všichni pořád mluví o čtyřicítce, ale čtyřicáté narozeniny ve skutečnosti nejsou zase taková věda. Čtyřicátiny jsou fajn. Čtyřicátiny, to je velký večírek a nové šaty. Ve čtyřiceti jste totiž ještě pořád jen krůček od časů, kdy vám bylo třicet-něco, nic se nemění, všechno vypadá stejně. Jenže pak se přes noc cosi stane, vám je najednou čtyřicet-něco a věci začínají… Jak to jen říct?

Jedna možnost je slovo povislý. Druhá možnost slovo svraštělý. Povislý a svraštělý. Zní to jako nová příchuť brambůrek nebo jako název oblíbené hospody, až na to, že to není ani jedno. Jedná se o onu zvláštní věc, která se děje s vaším tělem a která se vám vůbec nelíbí. Chystáte si své osvědčené bikiny na letní dovolenou a najednou začnete zcela vážně přemítat, jestli si nepořídit jednodílné plavky. Objevíte první šedinu, a tím nemyslím tam nahoře. Vážně hrozně divné.

Připadá vám, že čas zrychluje. A že vám dochází. Začnete se ohlížet zpátky a pokoušíte se přijít na to, proč jste se, proboha, v čase jakoby vrátily, místo abyste se posunuly vpřed, a upřímně řečeno vás to děsí k smrti. Řítíte se kolem milníku značícího polovinu vašeho života – pokud budete mít štěstí –, a nic není tak, jak jste si představovaly, když jste v pochybných nočních klubech ječely cizím týpkům do ucha.

Ale možná že cítit se takhle na narozeniny je v tomhle věku úplně normální. Možná že se tak cítí všichni. Ačkoliv soudě podle fotek, které ostatní dávají na Facebook – celovíkendové oslavy v útulných venkovských domcích v Cotswolds a rodinná selfíčka, na kterých mají všichni sladěné úsměvy i holínky (dokonce i labrador) –, si nejsem tak jistá. Nevypadají totiž šokovaně ani zděšeně, jak se jim tohle může dít. Vypadají spíš jako z katalogu J. Crew.

Prvními volajícími a gratulanty jsou mamka s taťkou.

„A už ti přál někdo další?“ ptá se mamka poté, co táta dozpíval a odebral se na zahrádku.

Mamka se pídí po informacích. Ještě pořád jsem jim totiž nevysvětlila, co se mezi mnou a mým americkým snoubencem stalo. Jen jsem jim řekla, že svatba se ruší a že se stěhuju zpátky do Londýna.

„No, je půl osmé ráno. Celkem brzo, nemyslíš?“

„A kolik je v Kalifornii?“

Já to věděla.

„Půl dvanácté v noci, takže ještě včera.“

„Vážně?“

Přestože jsem v Americe žila tolik let, mamka s taťkou za celou tu dobu časovému rozdílu nepřišli na kloub. Naše rozhovory vždycky začínaly dotazem „Kolik je tam hodin?“, po němž následovaly ohromené reakce, když jsem jim řekla, že mě jejich hovory přes Face-Time pokaždé vzbudí uprostřed noci. Protože jsem si samozřejmě nemohla vypnout telefon pro případ, že by se něco stalo. Což je další věc, která se vám po dosažení jistého věku začne dít. Je to, jako by se prohodily magnetické póly, po letech, kdy se vaši rodiče strachovali o vás, najednou se začnete strachovat vy o ně. Je to jako mít děti, až na to, že v mém případě jsem jaksi přeskočila tu roztomilou miminkovskou fázi a mým dětem je sedmdesát a sedmdesát dva.

„Takže tam ještě nemáš narozeniny?“

Chudák mamka. Myslím, že v sobě pořád živí naději, že tenhle rozchod není definitivní a že svatba bude zase brzy na pořadu dne.

„Ne, ještě ne.“

„To je dobře.“ V jejím hlase je cítit úleva. „A jakpak to dnes oslavíš?“

„Sejdu se s přáteli na drink.“

„To zní fajn.“

„Jo, bude bezva zase všechny vidět a popovídat si.“

„Víš, máme o tebe s tatínkem trochu strach…“

„Jsem v pohodě, mami. Vážně si nemusíte dělat starosti. Vyřeším tu ještě nějaké věci, ale hned pak na pár dní přijedu.“

„To bude fajn.“

„Tak jo, mami, měj se…“

„Už vím, co jsem ti chtěla říct!“

Znáte to, jak pro různé lidi stejná slova znamenají různé věci? Tak pro mou mamku „měj se“ neznamená konec konverzace. Právě naopak, znamená to pustit se do úplně nového tématu, které obvykle zahrnuje informaci o tom, že kdosi, koho neznám a kdo je spřízněný s kýmsi dalším, koho taky neznám, kdo žije vedle kohosi, o kom jsem ale vážně nikdy neslyšela, umřel.

Připravuju se na to, co přijde.

„Jestli nás chceš přijet navštívit, potřebujeme to vědět trochu dopředu, když teď máme to Airbnb.“

Zírám na telefon a mám pocit, že jsem se přeslechla.

„Airbnb?“

„Ano. Já ti to neříkala? Dívali jsme se s tatínkem na pořad, kde o tom mluvili, a rozhodli jsme se to zkusit. Pronajímáme tvůj starý pokojíček a máme mraky rezervací.“

Takže proto ty stejné lampy značky Laura Ashley.

„Tenhle týden tu máme takový milý mladinký pár a představ si, jsou na líbánkách!“

A je to tady. Zrovna když máte pocit, že váš život už nemůže být horší, zjistíte, že ve vašem starém pokojíčku si to rozdává páreček novomanželů, což vás uvrhne do ještě hlubší deprese.

„A co Richardův starý pokojíček?“

„No, Rich k nám jezdí častěji.“

Zatnu zuby a připadá mi, jako by mi někdo otáčel nožem v ráně. Richard je můj mladší brácha, ten nikdy neudělá nic špatně. Žije v Manchesteru, kde má s pár kamarády start-upový pivovar. Jednou za pár týdnů se objeví u rodičů s taškami špinavého prádla a novou přítelkyní. Richovi je třicet devět a prý ještě není připravený usadit se, ale to nikomu starosti nedělá – a Richovi už vůbec ne. Je totiž chlap. A to je rozdíl. Pro ně žádná hranice NBMP neplatí.

„Tak jo. Už vážně musím jít.“

„Jistě, máš určitě spoustu práce. Tak si zavoláme později. Užij si svůj velký den!“

Zavěsím a přepadává mě chvilkový pocit viny. Není pravda, že bych už vážně musela jít. Nečekají mě žádné neodkladné povinnosti jako vypravit děti do školy nebo přijít včas do práce. Myslím na svou kariéru a pak se ty myšlenky snažím zase zapudit. Je to deset let, co jsem na plný úvazek pracovala jako editorka pro jedno nakladatelství, které mi nabídlo, abych se přesunula do jejich pobočky v New Yorku. Byla to skvělá příležitost, i načasování bylo perfektní – právě jsem se rozešla s tehdejším přítelem a toužila jsem po změně prostředí –, a tak jsem se s nadšením vrhla do nové práce i do víru newyorského randění.

Jenže uběhlo pět let, já byla pořád sama a rychle jsem ztrácela naději, že někoho vůbec kdy potkám. Takže když jsem v jednom baru poznala pohledného kuchaře s tmavýma očima, bez váhání jsem následovala jeho i své srdce na západní pobřeží, kde jsme se zasnoubili. Oba jsme dali výpověď v práci a přestěhovali jsme se do Ojai, malého městečka severozápadně od Los Angeles, kde jsme si otevřeli kavárnu s knihkupectvím jménem The Little Library Cafe. Rodiče byli nadšení, ale také lehce zděšení. Sice jsem měla snoubence, ale vzdala jsem se dobré práce a táta mě nabádal k opatrnosti.

Jenže já neměla na opatrnost zrovna náladu. Třicítka už se pomalu blížila ke konci. Poznala jsem toho Pravého. Chystali jsme se vzít, pořídit si děti a strávit společně zbytek života. Otevření vlastního podniku byla pomyslná třešnička na dortu. Kavárna snoubila mou lásku ke knihám a jeho lásku k jídlu a my pracovali ve dne v noci, aby uspěla. Co na tom, kdyby polovina našeho podnikání po prvním roce zkrachovala? Ještě pořád nám zbyde druhá polovina.

A pár let tomu tak opravdu bylo – jenže stoupající nájem, nekonečné hodiny v práci, rychle mizející úspory a celá řada dalších těžkostí si nakonec vybraly svou daň, a to jak v kavárně, tak v našem vztahu. A tak jsem tady.

#svobodnanezamestnanapoctyricitce

Pípá mi telefon. Píše má kamarádka Holly. Holly si vzala Adama a mají tříletou Olivii.

Dnes večer to nedáme. Onemocněla nám chůva! LL Promiň!! Zavolám pak. Všechno nejlepší a užij si večer! Xxxx

Telefon pípá podruhé. Tentokrát píše Max, s kterým jsem se seznámila v hostelu v Římě, když mi bylo osmnáct, a pak jsme spolu celé léto jezdili s krosnou po Evropě. Teď je ženatý s Michelle, má tři děti a další na cestě, ale pořád jsme dobří kamarádi. Jsem dokonce kmotrou jeho nejstaršího syna Freddyho.

Všechno nejlepší k narozeninám, Stevensová! Úplně jsem zapomněl, že jsou dnes večer třídní schůzky. Kdybych nešel, Michelle by mi uřízla koule. Stav se místo toho příští týden na večeři. M.

Dva jsou mimo. Jedna zbývá.

Fiona volá o hodinu později. „Ty mě zabiješ…“

Nakonec to zrušili všichni. Což nevadí. Naprosto jsem to chápala. Tyhle věci se prostě stávají. Rušný rodinný život a všechno to ostatní. Ale trochu zklamaná jsem byla. Kdybych tvrdila opak, lhala bych.

Tak jo, co si to namlouvám? Byla jsem z toho úplně na dně. Ne z toho, že mí přátelé nemohli. Ze své situace. A tak jsem vyrazila na terapii.

Na nakupovací terapii.

Jakmile jsem se ocitla na hlavní třídě, hned jsem pookřála. Kdo potřebuje milujícího partnera, který vás vezme na romantickou večeři do pěkné restaurace, když můžete mít sexy růžový overal s roztomilými krátkými rukávy? Nebo děti, které by mi vyrobily přání k narozeninám, která pak budou do smrti vystavená na lednici, když se mi podařilo ukořistit přiléhavé bílé džíny, v kterých nevypadám tlustě? A co na tom, že nemám práci ani vlastní bydlení, když si za peníze, co mi taťka s mamkou poslali k narozeninám, můžu pořídit úžasný pár lodiček na jehlách s červenobílými proužky?

Kam přesně si hodlám uprostřed mrazivého londýnského ledna vzít přiléhavé bílé džíny, sexy růžový overal a lodičky na jehlách, netuším, a navíc jsem si nic z toho nevyzkoušela, protože byly strašné fronty. Ale co záleží na malicherných detailech, říkám si později, když jedu autobusem z centra domů, koukám z okýnka a vesele usrkávám z jedné z těch plechovek s namíchaným ginem a tonikem. Narozeninová potěšení, znáte to.

Hlavou mi probleskne myšlenka, že takhle to možná začíná. V jednu chvíli slavíte své čtyřicáté-něco narozeniny, nakupujete oblečky v Zaře a užíváte si slavnostní koktejl v prostředku hromadné dopravy. A než se nadějete, lemtáte whisky v papírovém pytlíku a je po všem. Najednou jsem se začala cítit jako dívka ve vlaku, až na to, že jsem jela autobusem.

Ach jo. No aspoň se ještě nechystám začít vraždit své bývalé.[2]

Myslím na svého amerického snoubence a vytahuju telefon. Nic.

A rázem je po radostné náladě. V očích mě pálí slzy a zuřivě mrkám. Vracím telefon do kabelky a sahám do nákupní tašky. Seru na to. Vytahuju další plechovku.

Věci, za které jsem vděčná:

1. Mamka a všechno, co pro mě dělá. A už se těším, až bude volno v mém starém pokojíčku.

2. Zara, přestože džíny nedostanu výš než pod kolena a ten sexy růžový overal vypadá naprosto příšerně.

3. Neznámý génius, kterého napadlo předem smíchat gin s tonikem a prodávat ho v šikovných malých plechovkách.

4. Cizí člověk, kterému jsem v autobuse usnula na rameni a poslintala mu rukáv a který mě probudil dřív, než jsem stihla přejet.

Následující den

Asi se mi rozskočí hlava.

Tak a dost: už nikdy nebudu pít. Vyhlašuju suchej leden. No jo, jelikož už je druhý lednový týden, je to trochu pozdě. Ale lepší pozdě než nikdy, nebo ne?

Nebo ne?

Včera večer jsem měla v plánu zůstat doma a pokusit se uvařit si luxusní narozeninovou večeři, jenže když jsem konečně dorazila, má touha stát se domácí bohyní mě jaksi opustila. Pro jednoho člověka by to bylo až moc velké úsilí. A navíc ze mě pomalu začal vyprchávat gin s tonikem a celé mi to najednou přišlo krapet smutné.

A tak jsem místo toho vyrazila na procházku s Artušem. Zatím jsem neměla šanci svou novou čtvrť prozkoumat, a tak jsem bloumala neznámými ulicemi osvětlenými pouličními lampami. Bylo zvláštní být zase zpátky v Londýně, vůbec nebyl takový, jaký jsem si ho pamatovala. Než jsem se přestěhovala do New Yorku, pronajímala jsem si byt nad jedním obchodem přímo v centru města, takže všude byla spousta dopravy, hluku a znečištění. Ale tahle čtvrť byla mnohem klidnější, s úhlednými řadami domků s předzahrádkami, upravenými řadovými domy a šachovnicovitě dlážděnými chodníky.

Jak jsem tak procházela ulicemi, pohledem jsem přelétávala různá okna, jako když si prohlížíte obrázkovou knížku. Uvnitř každého z domů byly k vidění záblesky rodinného života. V jednom z horních oken jsem zahlédla matku, jak své dcerce češe vlasy po koupání. V dalším páreček stulený na gauči a sledující televizi, obličeje ozářené modrým světlem obrazovky. V jiném domě jsem zase spatřila muže s batohem, jak zavírá vstupní dveře a naproti mu běží děti radostně pištící: „Taťka je doma!“

Zastavila jsem se. Jestliže existuje nějaká metafora pro můj život, pak to musí být tohle. Já, jak stojím venku a pozoruju všechny ostatní uvnitř. Všechny ty hřejivé výjevy domácího štěstí. Trochu jsem se zachvěla a stáhla jsem si vlněnou čepici níž přes uši. Vážně jsem v tomhle ohledu byla úplně mimo, a ještě k tomu na mrazu.

Ale přesto…

No dobrá, mám-li k vám být zcela upřímná, musím se k něčemu přiznat.

Jedna má část po tomhle všem strašně touží, ale existuje i jiná část mého já, kterou to děsí. Je to ta část, která si v dívčím deníčku kdysi přísahala, že nikdy neskončí jako rodiče. Ta část, která si v noci při světle baterky četla pod peřinou a snila o vášnivých románcích a cestách do vzdálených zemí. Ta část, které byla odhodlaná vést méně usedlý život plný svobody, vzrušení a dobrodružství, plný něčeho jiného…

Z úvah mě vyrušilo škubání Artušova navíjecího vodítka, a když jsem se otočila, uviděla jsem ho, jak se krčí na příjezdové cestě obrovského domu a tlačí ze sebe gigantickou hromadu.

Takže úvahy neúvahy, teď jsem tady a musím sbírat psí hovna.

Snažila jsem se nemyslet na žádné další metafory a místo toho jsem strčila ruku v rukavici do pytlíku a začala seškrabávat. Slovo „seškrabávat“ používám záměrně, protože Artuš permanentně trpí střevními obtížemi, takže to nejde jen tak sebrat. Opravdu to musíte z chodníku doslova seškrábat. Snažila jsem se nezvracet, protože v okně se objevil majitel domu a oba mě s Artušem pozorovali. Přísahám, že na vztahu lidí a psů je něco hodně divného. Kdyby na Zemi někdy přistáli mimozemšťani, koho by považovali za šéfa? Lidé by to určitě nebyli.

Škrábu dál…. ták, a mám to všechno. Pro jistotu si baterkou na iPhonu svítím na chodník, abych to zkontrolovala. Vidíte, pane majiteli velkého domu pro dospělé? Sice možná vypadám jako troska, ale ve skutečnosti jsem velmi zodpovědná osoba! Zmocňuje se mě triumfální pocit.

Který ovšem záhy střídá čiré zděšení, když se paprsek z baterky přesunuje z chodníku k pytlíku na exkrementy.

Proboha! On se roztrhl! Projeli mi tím prsty! Mám to rozmazané po jedné z třpytivých kašmírových rukavic, které jsem dostala k Vánocům! Rychle ji strhávám. Kurva! Kurva! KURVA!

Chce se mi brečet. Lehnout si na chodník a bulet. Chvilku to dokonce vážně zvažuju. Živě si představuju, jak majitel domu volá do kuchyně na svou ženu: „Miláčku, na příjezdové cestě leží nějaká divná ženská, je celá od psích výkalů a hystericky brečí. Skrz ta dvojitá okna jí není tak docela rozumět, ale myslím, že říká, že má narozeniny. Možná bychom měli zavolat policii. Vždyť vyděsí děti.“

Ale Artuš má jiný plán. Zmerčil veverku. A tak zaskučí a vyráží za ní. Mě táhne po chodníku za sebou a já se ho držím jako o život. Samozřejmě ji nechytil. Veverka zmizela v koruně stromu a Artuš stojí pod stromem a štěká jako pominutý. Chudák Artuš, je mi ho až líto. Člověk by si pomyslel, že už se mohl dávno poučit. Ale na druhou stranu, kolik let trvalo mně, než jsem pochopila, že když chlap zmizí tak, že vám jednoduše přestane zvedat telefon, nepomůže ani lámat si hlavu s nekonečnými textovými zprávami.

Což je v podstatě stejný princip. Tak trochu.

Otočili jsme se, že vyrazíme domů, a já už si v duchu představovala, jak si napustím vanu a pak si s iPhonem v ruce vlezu do postele a budu si prohlížet fotky západů slunce a nejrůznějších lahodných pokrmů, co měl kdo k večeři, když mě do nosu uhodil závan ryby s hranolky vycházející z hospody na rohu. Vždyť mám koneckonců narozeniny.

Zdálo se, že uvnitř je jen pár místních štamgastů vychutnávajících si v tichosti svůj drink. Přivázala jsem Artuše k noze stolu stojícího v rohu a šla jsem si umýt ruce a objednat si na baru sklenici vína a rybu s hranolky. Když jsem se po pěti minutách vrátila, napůl jsem čekala, že Artuš stůl odtáhl na druhý konec hospody. Ale on tam místo toho poslušně seděl a nechal se drbat malým klukem v čepici.

„Líbí se mu to,“ usmála jsem se na něj.

Klučina se na mě podíval, jako bych ho přistihla při nějaké zakázané lumpárně. „Jé, to je váš pes?“

Chystala jsem se říct, že ne, že patří mému domácímu, ale pak jsem si to z nějakého důvodu rozmyslela. „Ano, to je můj pes.“

„A jak se jmenuje?“

„Artuš.“

Klučina se usmál ještě víc a odhalil tak chybějící zub. „Jako král Artuš?“

„Přesně tak,“ přikývla jsem a podívala se na Artuše. Jak tam tak seděl a nechal se drbat, vlastně docela královsky vypadal. Vzhledem k tomu, kdo tady šéfoval – rozhodně jsem to nebyla já –, to byl docela příznačný titul. „Král Artuš.“

Klučinovi se rozzářily oči a zabořil ruce hluboko do Artušovy srsti. „Já chci taky psa, ale mamka mi to nechce dovolit. Říká, že můžu mít jen křečka.“

„S křečky je taky zábava.“

Moc přesvědčeně nevypadal. „Ale ne taková jako s králem Artušem,“ odpověděl.

„No, to asi ne,“ musela jsem uznat.

„Olivere, tady jsi!“

Při zvuku mužského hlasu jsme se oba otočili.

„Říkal jsem si, kam jsi zmizel…“

Z druhého konce hospody k nám přicházel muž a vypadal, jako by zrovna přišel z venku. Na sobě měl péřovou bundu, tlustou šálu a rukavice a s krátkými tmavými vlasy vypadal jako věrná kopie Olivera. Takže to musel být jeho otec.

Oliver ho nadšeně chytil za rukáv. „Hádej, jak se jmenuje! Král Artuš! Jako v tom filmu, co jsme viděli.“

„Doufám, že vás neotravuje?“

„Ne, kdepak… vůbec ne.“

Měl vážně moc pěkné oči. Světle modré, jako vyšisované džíny.

„Tak to jsem rád,“ usmál se a pak mrkl na svého syna. „Tak pojď, jdeme pozdě.“

Byl atraktivní, takovým tím tatínkovským způsobem.

„Podrbej ho za ušima! To má nejradši.“

Tatínek si poslušně sedl na bobek, sundal si rukavici a podrbal Artuše za ušima. Artuš byl ze vší té pozornosti nadšený. „Myslíš, že mě teď na oplátku taky podrbe?“ zeptal se tatínek s vážným výrazem a zvrátil hlavu na stranu, takže Oliver dostal záchvat smíchu.

„Tak pojď. Už vážně musíme jít, jinak mě maminka zabije. Čeká na nás v kině.“

„Ahoj, králi Artuši… Na shledanou.“ Oliver nám oběma zamával.

„Mějte se,“ oplatila jsem zamávání. „A užijte si film.“

„Děkujeme.“ Tatínek se usmál a vzal syna za ruku.

Sledovala jsem je, jak společně vycházejí z hospody. Na okamžik jsem si nemohla pomoct a přála jsem si, abych tou šťastnou ženou čekající v kině byla já. Nejenom proto, že byli tak roztomilí – otec a syn ruku v ruce. Ale i proto, že jsem si chtě nechtě všimla, jak v jistých partiích vyplnil své džíny…

Páni, Nell!

Docela mě to překvapilo. Byl to první chlap, kterého jsem si od té záležitosti s mým americkým snoubencem všimla a který mi přišel přitažlivý. Načež následoval pocit rezignace, protože to byl něčí manžel – což mě bohužel nepřekvapilo, protože v mém věku už jsou všichni ti dobří rozebraní.

Ale kdesi hluboko uvnitř mé raněné duše zároveň zaplápolala jiskřička naděje, že to pro mě možná – ale opravdu jen možná – ještě neskončilo.

Věci, za které jsem vděčná:

1. Víno, které bylo tak dobré, že jsem si musela objednat ještě další dvě skleničky.

2. Že Artuš najde cestu domů.

3. Ibuprofen.

4. Záblesky vzpomínek ze včerejšího večera, protože jinak bych si právě nevzpomněla, že jsem ve všem tom zmatku okolo seškrabávání na příjezdové cestě zapomněla onen inkriminovaný pytlík i svou rukavici, budu se tam pro ně muset vrátit a nechat tam ponižující omluvu.

5. Že po čtvrti nevisí plakáty s mou fotografií a nápisem „Hledá se“. [3]

Nedělní oběd

Ráno mě budí skupinová konverzace mých přátel na WhatsAppu, ve které mě zvou na oběd do italské restaurace ve městě. Opožděná narozeninová oslava a tak.

Já: Bezva! A v kolik?

Holly: Můžeme se sejít v 11:30? Olivia chodí ve dvě spát.

Max: Freddy má fotbal. Dřív než v jednu to nestihneme.

Fiona: Mezi 12:00 a 14:00 máme plavání, ale pak můžeme kdykoli.

Jsem v pokušení napsat, že ve tři si dávám šlofíka, což ani není lež, protože jsem se ještě pořád úplně nevzpamatovala z časového posunu. Ale pak volím strategii mlčení, ať si ty šlofíky, lekce plavání a fotbal vybojují mezi sebou. A soudě podle množství pípajících zpráv to vypadá, že vyjednávání brexitu je oproti tomu hračka.

Konečně se našlo řešení a já potěšeně lezu do sprchy. Opravdu se těším, až všechny zase uvidím, ale Artuš sleduje, jak se vypravuju, a mě najednou přepadá pocit viny, že ho tu nechám.

„Neboj se, za chvilku jsem zpátky,“ slibuju mu a drbu ho za ušima, zatímco on ze mě nespouští své velké hnědé oči.

Jedu do města. Od návratu do Londýna jsem si ještě pořádně nevyrazila, takže jsem se na to pěkně vyfikla. Mám dokonce i menší podpatky. Je to koneckonců má narozeninová oslava, byť trochu opožděná. Takže když dorazím do italské restaurace a před vchodem vidím hromadu zaparkovaných dvojkočárků a nápis, že dětský koutek je v přízemí, trochu mě píchne u srdce. Nechápejte mě špatně, já zbožňuju děti, ale doufala jsem, že to bude něco trochu…

Otevírám dveře a ozývá se šílený ryk… tiššího?

Zachraňuje mě číšník, který mě vede k našemu stolu. Objednávám si karafu vína a hned si nalévám pořádnou sklenici.

„Nádherná oslavenkyně!“

Zvedám hlavu a vidím, jak se ke mně přes restauraci blíží Fiona s dětmi v závěsu. Vrhá se na mě a obšťastňuje mě medvědím objetím. „Promiň, že jsem to včera musela zrušit. Připadala jsem si příšerně…“

„To nevadí, nic se nestalo. Vím, že toho máš hodně,“ uklidňuju ji a taky ji objímám.

„Úplně jsem totiž zapomněla, že jsem Annabele slíbila, že jí pomůžu s těmi pozvánkami…“

„Annabele?“

„Jedna z maminek v Izzyině nové škole. Organizuje velkou charitativní akci.“

„To je určitě důležitější než moje narozeniny,“ směju se. „Každopádně jsem ráda, že jste všichni mohli dorazit dnes.“

„Já taky. A jak se máš?“

„Staře,“ usměju se.

Ale Fiona mě hned odpálkuje. „Nesmysl! Vypadáš stejně, jako když ti bylo dvacet pět.“

Fiona je zlatíčko, ale i ona už začala držet věci v natažené ruce a mžourat na ně. Takže i mě nejspíš vidí trochu rozmazaně. Na čemž není nic špatného. Mám totiž teorii, že zrak se ve vyšším věku zhoršuje proto, abychom se neviděli tak ostře.

„Izzy, dej tetičce Nell naše přání.“

Izzy má na sobě vílí křídla, skáče mi do klína a svýma neohrabanýma ručkama po mně hází přání.

„Děkuju ti, vílo,“ směju se a otvírám přání. „Páni, to je ale krásně napsané.“

„Můžu se podívat?“ Odhrnuje si blond lokny z očí, které jsou velké a modré a orámované dlouhatánskými řasami, které jí sahají až na tváře. Izzyina pokožka je hebká jako broskvička a rozhodně nemá problémy zaostřit. Ale přece jen je jí teprve pět.

„Děkuju, Izzy.“

„Lucasi, máš ten dárek?“

Lucasovi je sedm a v ruce svírá své angličáky, jako by mu je celá restaurace chtěla ukrást. Vrtí hlavou.

„Ale ne! Museli jsme ho nechat doma v kuchyni,“ úpí Fiona. Dívá se na Lucase a ptá se: „Ty jsi ho zapomněl vzít, miláčku?“ Lucas přikyvuje. Je to muž nemnoha slov, stejně jako jeho otec.

V tu chvíli se ve dveřích naštěstí objevuje David, parkoval auto a teď nese nádherně zabalenou krabici, kterou našel na zadním sedadle auta. Fioniny dárky jsou vždycky úžasné. Když jsme se s Fionou potkaly, obě jsme byly stejně na mizině a naším obvyklým dárkem byla vonná svíčka. Jenže pak se provdala za Davida a věci se změnily. V mnoha ohledech je to pořád ta stejná holka, jen dárky teď nakupuje v drahých buticích, do kterých se já ani neodvážím vkročit, protože když se přiblížím k nějakému stojanu, věci začnou samovolně padat z ramínek a prodavačky si mě prohlížejí skrz prsty, protože je zjevné, že si nic z toho stejně nemůžu koupit.

„Páni, to je nádhera,“ zajíkám se, když vybalím heboučkou kašmírovou šálu. „To jsi neměla…“

„Líbí se ti?“

„Jestli se mi líbí? Jsem naprosto nadšená!“ pištím a znovu ji i děti objímám.

Fiona vypadá potěšeně. „Je z Annabelina obchodu. Pomáhala mi ji vybrat. Má vážně úžasný vkus. Už se nemůžu dočkat, až vás seznámím. Určitě se ti bude líbit!“

„Taky se nemůžu dočkat,“ usmívám se, ale při opětovné zmínce jejího jména ve mně začne hlodat drobná obava. Ovšem okamžitě se okřiknu. Ta šála je nádherná! A já jsem směšná.

„Jé, koukej! Už dorazili i ostatní!“

Dveře se rozrazí a já okamžitě zapomínám na své příkoří. Holly s Adamem a Olivií vcházejí současně s Maxem, Michelle a jejich třemi dětmi a dalších pět minut se objímáme, líbáme na tváře a komentujeme, jak hrozně všechny děti vyrostly a jak je báječné se zase vidět.

Protože to je báječné. Vážně, není nic lepšího než se sejít se starými přáteli. Prostě navážete tam, kde jste přestali, jako byste konverzaci přerušili teprve před chvilkou. Až na to, že jsme se neviděli od minulého léta a máme hodně co dohánět. Nové domy, nová povýšení, nové děti.

„Čtvrté dítě, asi jsme se zbláznili!“ smějí se Max a Michelle a zubí se na sebe přes talíře penne arrabbiata. Adam se snaží vymámit z Davida bezplatnou právní radu ohledně prázdninového domu ve Francii, který si chtějí pořídit, a to tak, že mu nabízí salám ze své pizzy. Fiona a Holly vybalují hory plastových krabiček s rýžovými chlebíčky a borůvkami, které brzy létají všude kolem.

Objednávám si další karafu vína.

„No a co ty, Nell?“

Číšník odnesl talíře, děti se odebraly do dětského koutku dole (na starost je dostal Freddy, kterému byl jako úplatek půjčen tátův nový iPhone) a stůl ztichl.

„Co je nového?“ ptá se Holly, s kterou jsem se seznámila na svojí první brigádě v Londýně. Tehdy nás okamžitě spojily brambory pečené v mikrovlnce a excelové tabulky. Holly si strká za uši své tmavé vlasy zastřižené do úhledného mikáda a s očekáváním mě sleduje přes stůl.

Váhám. Jediné novinky, o které se můžu podělit, jsou zrušené zásnuby, pronajatý pokoj a fakt, že jsem momentálně nezaměstnaná. Což není tak docela totéž jako povýšení a nové děti.

„Pověz nám o kavárně…“

„A jak jde plánování svatby?“

„Kdy letíš zpátky?“

Kamarádi mě bombardují otázkami a já se odhodlávám jim ty novinky sdělit. Když jsem to říkala Fioně, zapřisáhla jsem ji, že to musí držet v tajnosti. Připadám si totálně neschopná. Ale jsou to mí nejstarší přátelé. Ti mě soudit nebudou.

Od toho jsem tady já.

„No, víte, má se to tak. Když jsem vtipkovala, že jsem si zapomněla zabalit prstýnek, tak to vtip vlastně nebyl…“ Zarážím se a přemítám, jak to zformulovat, ale pak prostě vyhrknu: „Rozešli jsme se a já se přestěhovala zpátky do Londýna.“

Kamarádi okolo stolu se tváří šokovaně.

„Ty jsi to věděla?“ ptá se Holly vyčítavě Fiony a ta rudne a schovává obličej ve skleničce s vínem. „Proč jsi mi to neřekla, Nell?“

„Vždyť ti to říkám teď, nebo ne?“

Nechci Holly připomínat, že kdykoli jsem se jí pokoušela dovolat, měla strašně práce. Holly je taková superžena. Když zrovna někam neveze Olivii, trénuje na další triatlon nebo chvátá na důležitou schůzku v nemocnici, kde pracuje jako manažerka a denně řeší záležitosti týkající se života a smrti. Je tak úspěšná, vyrovnaná a schopná, že jsem ji nechtěla obtěžovat svými patetickými historkami o nešťastném vztahu.

„Je v tom jiná ženská, že jo?“ ptá se Max.

„Maxi!“ okřikuje ho Michelle a plácá ho po ruce.

„Jak víš, že to není chlap?“ namítám.

„No do prdele! Tak on si našel chlapa?“

„MAXI!“ zařvou jednohlasně všichni u stolu a David po něm hází ubrousek.

Na Maxe je spoleh. Vtipálek v každé situaci.

„Nell nám nemusí vysvětlovat proč,“ kárá Michelle svého manžela. Michelle sice měří jen sto padesát centimetrů, ale po své malinké sicilské babičce zdědila ohnivý středomořský temperament, který někdy dokáže být pěkně strašidelný. Zdá se, že Max byl vhodně usměrněn.

„Je to v pohodě, o nic nejde,“ lžu, jako když tiskne, a snažím se to zamluvit. „Prostě to mezi námi nějak vychladlo.“

„V Kalifornii?“ dožaduje se Holly.

Musím se usmát, ačkoliv uvnitř je mi mizerně.

„No, každopádně je to pěknej idiot, že tě nechal jít,“ pronáší loajálně Max.

„Jeho prohra, naše vítězství,“ dodává Fiona a jemně mi tiskne ruku. „Izzy bude rozhodně nadšená, že teď bude svou kmotřičku vídat častěji.“

„Freddy taky,“ přidává se Michelle, „teda pokud ti nebude vadit mrznout na kraji fotbalového hřiště. Je tím naprosto posedlý.“

„Už se nemůžu dočkat,“ usmívám se.

„Není posedlý, je talentovaný,“ opravuje ji Max, „jako jeho otec. Kdybych si tenkrát neporanil koleno, mohl jsem hrát profesionálně…“

„Á, Maxi, né! Už zase ta historka s kolenem!“ začnou ho všichni u stolu okřikovat a téma konverzace se rychle mění. Všichni si začínají utahovat z Maxe, že ještě nepřestal trvat na tom, že nebýt jeho špatných kolen, mohl být lepší než Beckham. Což je upřímně řečeno mnohem zajímavější než můj katastrofální milostný život.

Pak se vracejí děti, na stole se objevuje čokoládový dort se svíčkou a všichni zpívají „Hodně štěstí, zdraví!“ a pouštějí se do dortu, který je skutečně vynikající. Načež David velkoryse platí účet dřív, než ho uvidí někdo jiný, a pak se loučíme. Všichni se hrnou do svých aut a Fiona a Max se omlouvají, že mě nemůžou svést, protože mají auta plná dětských sedaček.

„My jedeme opačným směrem, ale můžeme tě hodit na metro, jestli chceš,“ nabízí Holly.

„To je v pohodě, díky. Musím vychodit tu pizzu,“ usmívám se a mávám jim, zatímco odjíždějí s topením puštěním na maximum.

Stojím sama na chodníku a všechno je najednou tak tiché. To je další věc, když jste samy: nemáte nikoho, s kým byste mohly cestou domů drbat. Smát se Adamově nové bradce nebo si opakovat všechny ty legrační věci, které Izzy řekla číšníkovi, nebo spekulovat o tom, jak byly ty loňské Davidovy prémie vlastně velké.

Ani nikoho, kdo by se na vás podíval, když se společně smějete, a jeho oči by vám řekly: „Miluju tě,“ prostě jen proto, že jste jeho.

Automaticky kontroluju telefon. Žádné zprávy.

Nevadí. Nemá cenu stát tu a čekat, až umrznu.

Nandávám si svou novou šálu a jednu rukavici a vyrážím na metro.

Věci, za které jsem vděčná:

1. Mí úžasní přátelé.

2. Volba restaurace, protože jsem měla možnost oslavit narozeniny i se všemi jejich dětmi, z nichž dvě jsou můj kmotřenec a kmotřenka, a já je ani zdaleka dost nevídám, a přitom je s nimi taková zábava.

3. Dětský koutek v přízemí (když už ta zábava začala být trochu moc divoká).

4. Cucací pastilky Ricolas, protože mě ze všeho toho řvaní bolí v krku.

5. Artuš, který na mě čekal u dveří, aby mě přivítal.

Bitva o termostat

Proboha, je zpátky! Můj domácí. Strážce termostatu.

V bytě je zima jako v morně.

Už od jeho pondělního návratu. Edward se tak nepochybně snaží odčinit uhlíkovou stopu, kterou po sobě zanechal, když si jeho čtyřčlenná rodina letecky vyrazila do Verbieru. Přijel už v pondělí večer, ale nepotkali jsme se, protože jsem ležela zachumlaná v posteli a sledovala na notebooku seriál Koruna od Netflixu.

Tenhle seriál prostě miluju. Jako malá holčička jsem byla posedlá princeznou Dianou a jejími nadýchanými halenkami, zato teď je mojí oblíbenkyní princezna Margaret. Její rázné pohyby a všechno to pití a kouření a randění s nevhodnými muži. Jako mladší jsem byla úplně stejná. Ačkoliv se obávám, že teď jsem spíš jako královna. Postávám kolem se založenýma rukama, oblečená do propínacího svetříku a pohodlných bot, a tvářím se odmítavě.

Odhodlaná čelit mrazivé teplotě se vydávám do kuchyně, abych si udělala něco k jídlu. Kromě sledování Koruny jsem posledních pár týdnů rozesílala e-maily všemožným starým kontaktům a zjišťovala (nebo spíš žebrala), jestli pro mě nemají nějakou práci. Nemůžu uvěřit, že už je půlka ledna a já jsem si ještě pořád nevybalila, nesehnala si práci, ani se mi nepodařilo obrátit si život vzhůru nohama a přejít od fáze troska k fázi totální úspěch. Vážně se do toho už budu muset opřít.

Zrovna dávám chleba do toustovače, když v zámku zaslechnu klíč domácího. Artuš ho slyší taky a uhání ke vstupním dveřím. Od jeho návratu jsme se vlastně pořádně neviděli, s výjimkou pár zdvořilostních frází, které jsme si vyměnili, když ráno sprintoval ze dveří. Jinak tenhle týden každý den dorazil domů pozdě, když už jsem byla v posteli, ale dnes se vrací brzy.

„Zdravím, Penelopo,“ usmívá se a vchází do kuchyně se svým skládacím kolem Brompton v ruce a Artušem v závěsu. Edward trvá na tom, že mi bude říkat celým jménem.

„Zdravím, Edwarde,“ oplácím mu úsměv. Zkoušela jsem říkat mu Eddie, ale nechtěl o tom ani slyšet.

„Tak jak jde zabydlování?“

„Dobře,“ odpovídám zdvořile. „Ještě musím něco dovybalit, ale už to pomalu bude… Jaký byl výlet?“

„Skvělý. Perfektní podmínky.“

Obličej pod cyklistickou helmou má opálený, až na dva velké bílé kruhy kolem očí, kde měl nejspíš lyžařské brýle. Kdyby byl můj kamarád, tak bych si ho za ty kruhy dobírala. Ale není. A tak si ho nedobírám.

Konverzace začíná drhnout a já se znovu zaměřuju na toustovač. Tohle spolubydlení ve čtyřiceti je vážně divná věc. Jenže tady jsme, dva naprostí cizinci s vlastními životy, kteří nemají nic společného, až na to, že bydlí pod jednou střechou. A když o tom tak přemýšlím, přesně takhle vlastně dospěl ke konci i můj vztah.

„Je tu jako v sauně. Ty jsi dávala topení na víc?“

Pozoruju Edwarda, jak si sundává helmu a reflexní vestu. Pohledem zabloudí k termostatu.

„Ani jsem se ho nedotkla,“ protestuju, a najednou si zase připadám jako puberťačka, co bydlí se svými rodiči. Obličej mi rudne. Jsem příšerná lhářka.

Kontrola termostatu potvrzuje, že teplota je stále nastavena na arktickou. Edwardův výraz už není tak přísný a dál ze sebe sundává oblečení, až je jen v tričku. Zato já tu stojím a vypadám, jako bych se snažila vyhnout se poplatku za zavazadlo u přepážky společnosti easyJet tím, že jsem si na sebe navlékla veškerý obsah svého kufru.

Jak to, že muži a ženy svádějí neustálou bitvu o nastavení topení? Pamatuju si, že když jsem vyrůstala, můj táta se každou zimu měnil v hlavního inspektora teplotní policie a neustále kontroloval termostat a teplotu pokaždé aspoň o stupínek snížil. A hned jak odešel do práce, mamka ji zase o dva stupínky zvýšila. Nahoru a dolů, tak to bylo celé mé dětství.

„Myslím, že se ti pálí toust…“

Edwardův hlas mě vytrhává z myšlenek a já se rychle vracím do přítomnosti a zaznamenávám sloupec dýmu. „Do hajzlu!“ Rychle mačkám stopku na toustovači, přesně ve chvíli, kdy začíná kvílet požární hlásič.

„To nic. Jdu to vypnout.“

Vydlabám z toustovače poslední kousky na uhel spáleného toustu, zatímco můj domácí ovívá požární hlásič utěrkou a otevírá okno.

„Díky.“ Omluvně se usmívám a chystám se tousty zahodit a začít znovu, ale Edward mě zaráží.

„Já to sním. Miluju spálené tousty.“

„Vážně?“

„Sophie na nich byla závislá, když jsme žili ve Francii a čekala dvojčata. Musel jsem jí je pořád dělat.“

To mě obměkčuje. Vida, je to vážně milý chlapík. Určitě nechce, aby jeho nájemníci umrzli k smrti.

„Vy jste žili ve Francii?“

„Ano. Sophie je Francouzka. Seznámili jsme se tam. Zpátky jsme se přestěhovali, až když kluci začali chodit do školy.“

„A kolik dvojčatům vlastně je?“

„Patnáct… a brzo dvacet pět.“ Usměje se a odhaluje zuby černé od spáleného toustu. „Už to nejsou mí malí chlapečci.“

„Musí ti přes týden chybět.“

„To jo,“ přikývne a pak pokrčí rameny. „Ačkoliv si nejsem tak jistý, že chybím i já jim. Mají moc práce, jsou věčně hlavou zaboření v telefonech, tak si nejspíš ani nevšimnou, že tam nejsem.“

Na okamžik je mi ho až líto, jak tu tak sedí na barové stoličce a chroupe můj spálený toust. Ani pro něho to asi není moc zábava. Jet po dlouhém dni v práci domů na kole, aby ve své kuchyni narazil na cizí ženskou, co spouští požární hlásiče.

Z otevřeného okna zafuní závan ledového větru, až se otřesu. Kašlu na toust, na to je moc velká zima.

„Tak přeju pěkný večer…“ Házím chleba zpátky do ledničky, beru si pár plechovek s předem namíchaným ginem s tonikem – koupila jsem si celé balení – a rychle mířím nahoru. Zbytek večera se budu pokoušet zahřát pod duchnou, usrkávat gin a představovat si, že jsem princezna Margaret.

Věci, za které jsem vděčná:

1. Skutečnost, že se dá na Amazonu nakupovat jedním kliknutím, protože mám prsty zmrzlé jako kus ledu.

2. Má nova elektrická dečka.

3. Gin a princezna Margaret (na pořadí nesejde).

Komu: Caroline Robinsonová – nakladatelství Starpoint Publications

Předmět: Redakční projekty

Drahá Caroline,

doufám, že se máš dobře! Delší čas jsme spolu nemluvily, protože jsem žila a pracovala v Americe, ale teď jsem zpátky v Londýně a hledám nové a vzrušující projekty. Jak si určitě pamatuješ z dob, kdy jsme spolu pracovaly, mám spoustu dovedností a zkušeností jako editorka a moc ráda bych je uplatnila ve vašich publikacích. Mám taky pár vzrušujících nápadů, které bych s tebou ráda probrala. Dej mi, prosím, vědět, kdy ti můžu zavolat. Případně se můžeme potkat na kafe?

Těším se na odpověď a zdravím

Penelope Stevensová

Komu: Penelope Stevensová

Automatická odpověď: Redakční projekty

Caroline Robinsonová-Fletcherová je momentálně na mateřské dovolené.

Posraná neděle

Od rozchodu s mým americkým snoubencem se děsím víkendů.

Když jsem ještě byla součástí páru, bývalo to jiné: těšívala jsem se na páteční večery, kdy se společně schoulíme na gauč s filmem a láhví vína. Na soboty, kdy jsme se po zavíračce v kavárně scházeli s přáteli. A na neděle – neděle byly vždycky mé oblíbené. Vstávali jsme většinou brzy a pak jsme na kole jezdívali na místní farmářský trh a vraceli jsme se s taškami plnými čerstvých ingrediencí, z kterých on v kuchyni vytvářel nové recepty, zatímco já lenošila na zahradě, četla si knihy a plnila svou funkci oficiální ochutnávačky.

Jenže teď je to jinak. Přiblíží se páteční večer a já mám před sebou vidinu dalšího víkendu o samotě. Jakkoli je to legrační, dřív jsem si myslela, že samota je něco, co sužuje jen starší lidi. Staré křehké babičky, co sedávají v křesle. Ne někoho, komu je lehce přes čtyřicet a má 147 kamarádů na Facebooku.

Snažila jsem se zmobilizovat kdekoho, ale všichni už samozřejmě měli vlastní plány. Max a Michelle jeli navštívit Maxovy rodiče a Holly s Adamem se pokoušeli vetřít do farářovy přízně na akci jejich místního kostela. Adam byl sice kovaný ateista, ale jakmile zjistil, kolik stojí školné na soukromých školách, najednou náboženství „pochopil“. A určitě to nijak nesouviselo se skutečností, že základní škola při jejich místním kostele získala od vzdělávací agentury Ofsted hodnocení „vynikající“. Tuhle frázi teď neustále omílají všechny mé kamarádky a informují o ní se stejnou udýchanou naléhavostí, která dřív bývala vyhrazena pro „jezdí v kabrioletu“.

Pokud jde o Fionu, tak ta byla s Davidem pozvaná na večeři do nového domu Annabel a jejího muže Cliva. Nejenže Annabel organizuje charitativní akce a má úžasný vkus, pokud jde o kašmírové šály, ale zjevně je taky ta nejúžasnější hostitelka. Ne že bych žárlila. No dobře, tak trochu možná jo, ale jen proto, že na seznamu Annabeliných úspěchů přibyla nová položka – podařilo se jí ukrást mi mou nejlepší kamarádku.

„Musíš poznat nějaké nové lidi.“

Právě si přes FaceTime volám se svou kamarádkou Lizou, která je v Los Angeles. Je osm večer, ale já už jsem v pyžamu. Sedím na posteli a zírám na obrazovku svého mobilu. Její obličej září na pozadí jasně modré oblohy zalité sluncem. Na můj parapet bubnuje déšť a mě najednou přepadá stesk po mém starém životě.

„Najdi si nové kamarády,“ pokračuje.

„Já mám spoustu kamarádů.“

Rychle se usebírám. Kdo by potřeboval optimistické sluníčko, pláže a opálené nohy v žabkách, když může mít elektrickou dečku?

Odhodlaně otáčím regulačním čudlíkem z jedničky na trojku.

„Jenže všichni jsou vdaní nebo ženatí a mají děti. Ty potřebuješ single kamarády. Nějakou akci…“

„Myslíš třeba práci?“

Liza mou poznámku odmávne jako otravnou mouchu. „Prostě máš teď jen horší fázi. Musíš cvičit trpělivost.“

Vím, že má pravdu, ale stěhování zpátky do Londýna stálo majlant, a přestože půjčka od táty byla velmi štědrá, nevydrží věčně. Takže teď cvičím spíš paniku než trpělivost.

„Potřebuješ potkat nějaké podobně smýšlející lidi…“

„Na jógu teda rozhodně chodit nezačnu,“ přerušuju ji rychle.

Liza je naprosto báječná instruktorka jógy, zrovna se vrátila z Kostariky, kde vedla svůj vlastní kurz. Seznámily jsme se, když jsem se přestěhovala do LA a plná odhodlání adaptovat se na tamní životní styl jsem se zapsala do jednoho z jejích kurzů. Naštěstí mi to nemá za zlé a od té doby jsme kamarádky. Od mého návratu do Londýna je to dneska večer poprvé, co jsme si zvládly zavolat.

Liza se hlasitě rozesměje. „Zlato, tebe když někdo uvidí na józe, nikdy se s tebou kamarádit nebude.“

„Namasté.“

„Co knižní klub?“ navrhuje radostně.

Píchne mě u srdce. Na knižních klubech je cosi, co křičí „ženy ve středním věku“. A pak mi to najednou dochází. Já jsem žena ve středním věku.

„A jak to jde s Bradem?“ měním rychle téma.

Brad je Lizin kolega, také instruktor jógy, s kterým Liza střídavě chodí a nechodí. I když v poslední době spolu spíš nechodí.

Pokrčí rameny. „Prý je zmatenej.“

„Z čeho?“

„Jestli chce mít vážný vztah.“

Vážně nechápu, co Liza na Bradovi vidí. Liza je zábavná, laskavá a chytrá. Tělo má jógou vytvarované tak, že by člověk brečel. A navíc je to mileniálka. Teprve nedávno jí bylo třicet! Což znamená, že při romantické verzi hry o poslední židli jí zbývá ještě spousta míst a absolutně nepotřebuje randit s nesebevědomým mladým ňoumou, který se snaží ji šikanovat a kontrolovat, a přitom je ověšený buddhistickými korálky a hraje si na pana Duchovního.

Namasté.

„Naše párová terapeutka říká, že má problémy s intimitou.“ Liza vypadá zahanbeně. „Já vím, co si myslíš.“

„A co si myslím?“

„Že jsem idiot a měla bych se na něho vykašlat.“

„Ty nejsi idiot. On je idiot.“

Vděčně se usměje. „Hej, mám nápad! Co takhle pořádná gongová lázeň? Tam poznáš spoustu bezva lidí.“

„Vážně?“ ptám se pochybovačně.

„Určitě to existuje i v Londýně…“

Ale než to Liza stihne vygooglovat, pípá mi na mobilu zpráva. Je od Sadiqa, mého starého přítele, novináře. Otevírám ji.

Stevensová, tvůj e-mail mi spadl do spamu!

Zavolej mi. Mám pro tebe práci.

Život a smrt

„Chceš, abych psala o mrtvých lidech?“

Dnes ráno jsme se potkali v kavárně poblíž jeho kanceláře. Je to jedna z těch kaváren v hipsterském stylu – vydrhnuté dřevěné stoly, tabule s křídovými nápisy a čerstvě upečené brownies odložené na stojanech, kde na ně může každý nachrchlat a nasmrkat.

Sadiq na moment odkládá svůj sendvič s grilovaným sýrem halloumi. „No, u nekrologů je to tak trochu pravidlo, Nell. Ti lidé musí být mrtví.“

Sadiqa znám už skoro dvacet let. Když jsem se poprvé přestěhovala do Londýna, byl můj spolubydlící a pracoval tenkrát jako elév pro jistý bulvární plátek. Teď je lifestylovým editorem v jedněch významných nedělních novinách.

„Náš externista se právě přesunul do cestovní sekce, tak jsem si na tebe okamžitě vzpomněl.“

Usmívám se. Byť si nejsem jistá, jestli to mám brát jako kompliment.

Servírka mezi nás staví dvě cappuccina. V Sadiqově je malé srdíčko z pěny. V mém není nic.

„Nemám srdíčko.“

„Co?“ Sadiq dojedl svůj sendvič a usrkává kávu.

Padají na mě chmury. Tohle je jasné znamení. Skončila jsem. Žádná láska už mě nečeká. Už se můžu těšit jen na smrt.

Pozoruju ho, jak pěnové srdíčko polyká, aniž si ho vůbec všiml. A proč by si ho taky všímal, že? Sadiq nehledá žádná vesmírná znamení. Je šťastně sezdaný, má dvě úžasné děti a úchvatnou kariéru. Jeho život je úspěch, a to podle jakýchkoli standardů. Vsadím se, že ani nečte horoskopy.

„Ale nic,“ odpovídám rychle a se zahanbeným úsměvem vrtím hlavou. „Vážně moc oceňuju, že sis na mě vzpomněl.“

„Tak máš zájem, nebo ne?“

„Rozhodně,“ přikyvuju. „Ale jsi si jistý, že na to mám ty správné zkušenosti? Jsem knižní editorka, ne novinářka.“

Sadiq mé obavy rychle rozptyluje. „V podstatě jde jen o to, zredigovat něčí život tak, aby se vešel do tisíce slov. Budeš perfektní. A navíc nekrology mají to pozitivum, že ti nikdy nedojde práce,“ dodává zvesela.

„Už si vzpomínám, proč jsme byli tak dobří kámoši,“ usmívám se.

„A beztak ti dlužím laskavost.“

„Vážně?“

„Nebýt tebe, tak bych teď nebyl s Patrickem. Pamatuješ, jak si mi řekla, že Patrick je to nejlepší, co se mi mohlo stát, ačkoliv já sám jsem to tehdy neviděl?“

V duchu se vracím o dvacet let zpátky. Sadiq a já večer co večer posedáváme na mém futonu a až do brzkých ranních hodin klábosíme nad láhví laciného vína a krabičkou lehkých marlborek. Právě během jednoho z těchhle rozhovorů se mi Sadiq svěřil se svou sexuální orientací, ačkoliv já jsem to samozřejmě už dávno věděla. Stejně tak jako jsem věděla, že je zamilovaný do stydlivého modrookého Ira, který pracoval za barem v naší místní hospodě.

„Potřeboval jsi jen popostrčit,“ usmívám se.

Podává servírce kreditku, aby zaplatil účet, a pak si z opěradla své židle sundává kabát. „No, tak teď tě popostrkuju já.“

Dohodli jsme se na odměně, která není moc velká, ale v kombinaci s půjčkou od táty a levným nájmem s tím nějak vyžiju. A tak se stalo, že teď sedím v metru a mířím na svůj první rozhovor s vdovou po váženém dramatikovi. Jeho nekrolog měl původně vyjít příští týden, ale noviny se rozhodly, že z toho udělají regulérní článek do jednoho z únorových čísel. A tak doufám, že se mi podaří získat trochu víc informací o tom, čemu Sadiq říká „život“. S ohledem na téma článku je to poněkud ironická volba slov, ale u nekrologů zjevně existuje riziko, že se snadno promění v nudný výčet životních úspěchů.

Alespoň o jednu starost míň. Jestli to takhle povedu dál, můj nekrolog se hravě vejde na list poznámkového bločku.

Podle adresy je to kousek od Portobello Road – vysoký, úzký dům s fialovou fasádou. Jak stoupám po schodech ke dveřím, v duchu si opakuju úvodní fráze: „Vaše ztráta mě velmi mrzí… Jsme velice vděčná, že jste si na mě udělala čas…“ Cestou v metru jsem si zběžně pročítala nějaké materiály, které mi dal Sadiq k dispozici, a podle všeho se zdá, že Monty Williamson byl celkem osobnost. Společně se svou ženou vedl fascinující život, cestovali všude po světě a setkali se s nejrůznějšími známými lidmi. Zmocňuje se mě směs nervozity a vzrušení. Určitě bude mít spoustu úžasných historek. Ale musím být opatrná. Té paní je přes osmdesát a právě přišla o manžela. Nejspíš bude hodně křehká.

A asi i trochu nahluchlá, chudinka, říkám si, když už několik minut zvoním, a pořád nic. Hlasitě klepu na dveře. Načež se ozvou kroky a dveře se zprudka rozletí.

„Dobrý den. Já jsem Nell Stevensová. Přišla jsem kvůli tomu rozhovoru…“

„Omlouvám se. Klepete dlouho? Malovala jsem a poslouchala podcast.“

Jestliže jsem si představovala chatrnou vdovu, co si bude žmoulat ruce a šoupat nohama, hluboce jsem se mýlila. Přede mnou stálá vysoká, energická žena s hustými šedivými vlasy zastřiženými do atraktivního mikáda. Pusu měla namalovanou rudou rtěnkou a na sobě lacláče a flitry pošité krajkové tenisky pocákané barvou.

„Neříkejte mi, že jste si představovala někoho ve smutečních šatech s modrým přelivem,“ rozesmála se, když uviděla můj výraz. „Já preferuju trochu té jiskry, vy ne?“

Sice ještě pořád stojím před vchodem, ale myslím, že už teď ji miluju.

„Promiňte, úplně jsem zapomněla na slušné vychování. Pojďte dál, prosím.“ Otevírá dveře o něco víc, abych mohla vejít, a zároveň mi podává kostnatou ruku plnou prstenů a pak mi pevně třese rukou. „Ráda vás poznávám.“

Po obličeji se mi rozlije úsměv. „Nápodobně.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zpovědi trosky po čtyřicítce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.