Tík a Žík,
hají kamarádi

Vyšlo také v tištěné verzi

Vyrobeno pro společnost Palmknihy - eReading

Petr Havlíček

Tík a Žík, hají kamarádi – e-kniha

Copyright © Pointa, 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Milí sponzoři
bez jejich lásky by tato knížka nevznikla

Expertní služby v oblasti přípravy a realizace investic ICT,

vývoje aplkací, kybernetické bezpečnosti a MS Dynamics 365.

Eshop s přírodní kosmetikou a medicínou.

Online marketingová agentura pro Váš eshop.

Jmenovitě děkuji Petru Kovaříkovi, českému Willymu Wonkovi, za příspěvek, a zvláště za poznání skvělého člověka vyzařujícího energii několika sluncí.

© text Petr Havlíček

© ilustrace Adéla Sedláková

ISBN 978-80-765-0054-9 tištěná kniha

ISBN 978-80-765-0055-6 ePub

ISBN 978-80-765-0056-3 mobi

ISBN 978-80-765-0057-0 pdf

Tík a Žík a mávající duch

„Hají, Samueli, pojď už hají,“ ozval se Žík z postele.

„Háááájíí, Sárinko, už se stmívá, úž je čás jít háájííí,“ přidal se k němu jeho kamarád Tík.[1]

Abyste věděli, milé děti a milí dospělí, Tík a Žík byla plyšová zvířátka. Žík byl malinký ježeček, sotva velký jako tatínkova dlaň. Se střapatými bodlinami, které lechtaly, když jste si jimi přejížděli kolem oušek. A Tík byl plyšový, dlouhatananánský jezevčík. Byl tak dlouhý, jako byla Sára vysoká – a to vám byla už velká holčička, do školky už nějaký ten rok chodila, považte.

Když se v domečku na kraji města poprvé objevili, říkalo se jim Chvostík – podle dlouhého jezevčího ocásku – a Ježík – podle ježčích ježatých bodlin. No ale protože Samuel a Sára byli ještě malí a neuměli dobře mluvit, začalo se jim po chvíli říkat Tík a Žík podle poslední slabiky.

No a ten Tík a Žík nebyli žádní obyčejní plyšáci, jak byste si mohli myslet. Tík a Žík byli totiž hají kamarádi, a to je něco úplně jiného. Obyčejný plyšák jde spát s příchodem tmy. To je ale čas, kdy se hají kamarádi naopak probouzejí. Přes celou noc bdí nad svými chráněnci, totiž Samuelem a Sárou, a starají se o jejich klidný spánek, který hájí od všeho zlého. S příchodem slunce zase zaslouženě usínají.

Nejinak tomu bylo i dnes. Slunce už dávno vychrupávalo v peřince z mraků a Tík a Žík se probudili ke své noční službě. Sára se Samuelem si vyčistili zuby, tatínek jim přečetl pohádku, zapnul noční lampičku, a protože bylo trochu dusno, pootevřel okno. Maminka je oba políbila, spolu s tatínkem jim popřáli dobrou noc a zavřeli dveře. Netrvalo dlouho a Samuel se Sárou tvrdě usnuli.

„Jéjdá máné, jéjda máánéé,“ skučel Tík a protahoval přitom některá slova – asi proto, že byl sám tak dlouhý a mluvit krátce by se mu nelíbilo. „Kampák se mí jén móhl zatoulát. Kdyby jen tá Sárinka byla tróchu póřádnější.“

„Co se stalo, Tíku?“ ozval se zespoda Žík.

Abyste věděli, Sára a Samuel spali na palandě. Sára nahoře s Tíkem, protože byla starší, a Žík spal se Samuelem dole.

„Álé, tó je zlé, jéjdá máne, kdé hó teď budú hledát. Takhle přece jézevčík nemůže vůbec žít, bez své chloubý.“

„Chlouby? Jaké chlouby?“ nerozuměl vůbec Žík svému kamarádovi.

„Můj chvóstík, moje oháňká, můj ocásék. Je dočista prýč.“

A skutečně tomu tak bylo. Na místě, kde obvykle mívají jezevčíci chvostík, eh, tedy ocásek, zbyl mu jen čtvereček se suchým zipem.

Totiž, to jsem jaksi zapomněl říci, Tík měl dlouhé válcovité tělo, na němž měl všechno navěšeno suchým zipem – packy, ocásek, ouška, dokonce i jazyk s očima a čumákem – to vše se po jeho těle dalo libovolně přesouvat a Tík si se Sárinkou takhle rádi hrávali. Jednou mu dokonce vyměnila čumáček s ocáskem – jen to považte, mezi očima se mu spokojeně vrtěl ocásek a zadečkem čenichal. Se Sárou se tomu moc a moc nasmáli. No, ale to nebyl tento případ – ztratit něco tak důležitého, to je tuze vážná a mrzutá věc.

„Kámpák se móhl podít? Stokrát té své hólčičce říkám, aby při hrání dávalá pozór, abych se nepoztrácél. Nó, a téď có s tím?“

„Ale tak,“ začal ho Žík chlácholit, „tak se podívej po posteli, jistě tam někde bude. Podívej se třeba pod deku.“

„Jó, to já bých zás rád, ále ják to udělát. Sára je kólém mě obtočená ják jéštěrká, a kdýbých se pohnúl, vzbúdíl bých ji. Tó bých býl ále špatný hájí kamárád. Ále víš có? Pórozhlídni se tý tam dóle, a kdýž tám níc nenajdéš, vylezéš ke mně a porozhlídnéš se tadý.“

Žík z té představy ztuhnul. Ležel doteď svinutý do kuličky pod Samuelovou dekou a byl rád, že je rád. Nechci o tom teď mluvit moc nahlas, aby mě Žík neslyšel a nebyl z toho smutný, ale je pravda, že mnohem a mnohem a mnohem raději vyhledával teplo Samuelových nohou před temnými kouty pokoje. Z představy, že by měl opustit teplé bezpečí deky, bloumat po pokoji a – co je nejděsivější – svými malými packami vylézt na palandu, tak z té představy se mu roztřásly všechny bodliny, které jen na těle měl.

„Tíku,“ přišel Žík s nápadem, jak se z toho vyvléci, „já bych to pátrání nechal na ráno. Teď v té tmě stejně nic není pořádně vidět.“

„Kdepák na ránó, holenkú,“ nenechal se Tík, „to budeme už móc ospalí a nenájdeme níc. Kdepák, kdýž se něcó ztrátí, musí se to začít hledát hnéd v tu chvílí, jinák můžé být pozdě. To si zapamatúj. A króm tóho, můžeme se pocvičit v patrolé.“

„Patrolé, to je co?“ nevěděl Žík, ale zato už teď najisto věděl, že se mu odpověď líbit nebude.

„Nó, có bý tó byló. Taková patrolá, to je vlastně obchůzká chráněnéhó prostorú. Prostě projdéš celóu místnóst, nakouknéš zá všechny róhy a potvrdíš sí, že tú v místností není níc, co by mohlo rušít spaní našich dětí.“

„A když za tím rohem něco bude? Nějaký bubák nebo strašidlo?“

„Ták co bý? Bodnéš ho, jsi přecé ježék.“

„Hm, já bych se na to radši vybod úplně,“ zamumlal si Žík pod bodlinami, ale nahlas to pochopitelně neřekl.

„Ták co budé, lezéš úž? Nébojíš sé?“

„Nebojím, nebojím,“ odpověděl překotně Žík a poodhrnul cíp deky. „Už jdu na to. Už tu hledám.“

Žík, kouknuv zpod deky, otočil hlavou doleva. Pak otočil hlavou doprava. A pak ji zase schoval.

„Patrola skončena, nenašel jsem ani ocásek, ani žádné nebezpečí.“

„Tó nebylá pořádná patrolá, Žíku. Až se jednou uvolním, ukážú tí, jak se pořádně patrolujé. Alé kdýž dolé na postelí níc nebyló, tak vyléz sém ke mně nahorú a porozhlídni se mně po tom ocáskú. Prósím, prósím, smútně koukám.“ Takhle to Tík Žíkovi vždycky říkal, když od něho chtěl něco těžkého nebo nepříjemného. A tak Žíkovi nezbylo nic jiného, než se zpod deky vyhrabat a vylézt nahoru za Tíkem. Přece jen byl jeho největší kamarád a kamarádi se v nouzi nenechávají. Zvlášť, když tak hezky poprosí, že?

Malé nožičky Žíka neochotně odnesly na kraj postele k žebříku, naposledy se rozhlédl a – – vykřikl a rázem se z něho stala koule naježených bodlin.

„Žíkú, Žíkú, co se staló?“

Žík se místo odpovědi zakoulel zpět pod poodhrnutý cíp Samuelovy deky. Tam hluboce dýchal a trvalo dlouho, předlouho, než se uklidnil a pověděl Tíkovi, co viděl:

„D-d-duh, t-teda duch. Duch tam je! Viděl jsem ducha!“

„Dúch? A tadý? Vyhlašuju alárm nejvyššího stupně, spánek dětí ohrožéén, to se musí prošetřít. Jak vypadál, co dělál? Sáfra pórte, kdybych se já jén móhl hnóut!“

„Jak vypadal?“ rozpomínal se Žík. „Byl tak vysoký jako široký, měl jen jedno modře zářící oko a, no, mával na mě.“

„Mávál?“ zaujalo Tíka, který se postavil na přední tlapky, co mu to jen Sára dovolila, ale ducha neviděl. „Pokavád mávál, móhl by to být i dóbrý dúch. Neházejmé všéchny dúchy do jednoho pytlé. Zamávej mu zpátky. Třeba se chcé jén, ténto, zeptát na cestú, kúdymá za Pétříkem nebo Áničkou nébo jinými dětmi.“

Žíkovi se, děti, ven ale tuze nechtělo. Vylézt zpod peřiny, zamávat duchovi zpátky, nebo se s ním rovnou dát do řeči a ukázat mu cestu? Ne, kdepak! Jenom z té představy se celý roztřásl. Bál se, tak strašně se vám bál, že to ani vypovědět slovy nedokážu. Dlouho nevěděl, jak z té šlamastyky ven, ale pak ho napadlo to nejodvážnější, co mohl udělat – inu, svěřil se kamarádovi.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tík a Žík, hají kamarádi.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.