Proč je mámě
všechno u ***!

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Gill Sims

Proč je mámě všechno u ***! – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Přeložil Jakub Chodil

Originally published in the English language

by HarperCollins Publishers Ltd. under the title

Why Mummy Doesn’t Give A ****! © Gill Sims 2019

Gill Sims asserts the moral right to be identified as the author

of this work.

Translation © 2020 Albatros Media a. s. translated under licence form HarperCollins Publishers Ltd

Translation © Jakub Chodil, 2020

Jacket design © HarperCollins Publishers Ltd 2019

Jacket illustration © Tom Gauld / Heart Agency

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2020

ISBN tištěné verze 978-80-267-1818-5

ISBN e-knihy 978-80-267-1834-5 (1. zveřejnění, 2020)

Věnování
pro Ronu… pohromu

Leden

Středa 3. ledna

První den v práci po Vánocích a Novém roce se vždycky docela táhne. Organismus je najednou v šoku z toho, že existuje i jiné jídlo než toblerone, čokoládové bonbony a sýr, a lidé se opět blbě tváří na to, když začnete s bílým vínem ve dvě odpoledne. A co teprve když si vzpomenete, že jste fungující dospělý s důležitou prací a oblečením bez elastického pasu. První den zpátky v práci je ještě o to menší odvaz, když po něm následuje vaše první návštěva vztahové poradny. Letošní Vánoce by se s klidem daly označit za „napjaté“.

Christina, naše poradkyně, dostala celou řadu doporučení. No, Debbie z lidských zdrojů z práce mi řekla, že Christina zachránila její sestře manželství poté, co vyšlo najevo, že sestřin manžel si to rozdává s učitelkou jejich dvojčat už od té doby, co nastoupila do základky. Když se mu na to přišlo, dvojčata studovala už desátým rokem a zároveň se ukázalo, že manžílka vzrušovalo, když dostával na zadek a byl přitom upatlaný od lepidla a třpytek (proto to nadšení pro učitelku základní školy, která má k takovým věcem snadný přístup), takže jsem si myslela, že pokud Christina dokáže zamávat svou kouzelnickou hůlkou a rozlousknout tenhle oříšek, pak nás se Simonem zvládne spravit jakbysmet – bude to v podstatě úplná zívačka!

Přece jen se nevynořily žádné prazvláštní sexuální choutky. Nepodvedl mě se ženskou, které jsem koupila hromadu hrnků s nápisem Nejlepší učitelka na světě nebo lahví vína, s někým, proti komu jsem seděla, zatímco mi vysvětlovala, jak je důležité, abych četla svým drahým robátkům každý večer před spaním, a přitom jí na nočním stolku dřepěla kopie penisu mého manžela v životní velikosti, vymodelovaná ze zbytků hlíny po výrobě dárků na Den matek a ozdobená jeho oblíbenými třpytkami, no ne? Chci říct, když se na to podíváte s odstupem, skutečnost, že si střihl číslo s nějakou sexy seňoritou, kterou potkal na služební cestě v Madridu, nebyla tak hrozná, co? Nebo to aspoň mohlo být o dost horší.

Pořád si to opakuju. „Hlavu vzhůru! Mohlo to být daleko horší!“ Mohl mít zálibu v převlékání se za Ann Widdecombeovou. Mohl taky mít choutky klátit nějakou krávu převlečenou za Ann Widdecombeovou (vážně si nejsem jistá, co z toho by mě znepokojovalo více). Mohl jít ve stopách dokonalého taťky dokonalé Lucy Atkinsonové, který dal Lucyině dokonalé máti košem a utekl jí za její nerozlučnou kamarádkou, Fionou Montagueovou. Lucyina máti teď musí Fioně (kterou jsem nikdy neměla ráda, protože je strašně namyšlená a vždycky se trochu moc snažila – i když se zřejmě její snaživost Lucyinu dokonalému taťkovi líbila, ačkoli ten děsně ztloustl, co se k ní nastěhoval, očividně do sebe cpe jeden zatracený cupcake za druhým, které Fiona neustále peče a pořád je dává na Instagram) každé ráno čelit u školních bran. Jistě, naše děcka jsou už teď na střední a do školy je tam a zpátky nikdo nevodí, takže bych se s ní asi stejně potkávat nemusela. A Simon nemá sladké pečivo rád.

Na druhou stranu to ale bylo docela dost špatné. Když mi to Simon před pár měsíci oznámil, měla jsem pocit, jako kdyby mě někdo praštil do břicha. Doslova mi tím vyrazil dech. Dodnes nevím, co ho přimělo mi to prozradit. Výčitky svědomí, tvrdil.

Už dříve jsem slyšela lidi mluvit o „víru emocí“, ale nikdy jsem upřímně nechápala, co to znamená, dokud jsem se divoce nezmítala mezi vztekem a zoufalstvím a opravdu pořádnou chutí ho zabít, a potom jsem procházela obdobími klidu, během nichž jsem sama sebe přesvědčovala, že jsme rozumní dospělí se dvěma dětmi, že jsme spolu už pětadvacet let, plus minus, milujeme se a budeme schopni tohle překonat – a pak začal celý koloběh od začátku. Bylo mi tak špatně, že jsem nedokázala tři dny jíst, což se mi ještě nikdy nestalo. U mě obvykle po čase naplněném silnými emocemi následuje chvíle nezastavitelného žraní na zklidnění nervů. Zhubla jsem skoro pět kilo, takže to je fajn. Člověk se musí dívat na tu světlou stránku.

Po několika týdnech, kdy se Simon tvářil jako zpráskaný pes a pořád se omlouval a kdy mi došlo, že mě vztek opravdu neopouští, a kdy všechny naše pokusy probrat věci jako dva dospělí obvykle skončily tím, že jsem na něj řvala něco o tom, jak mu urvu koule, pokud mi ještě jednou zkusí vysvětlit, jak to nic neznamenalo, protože jestli to nic neznamenalo, tak proč to ksakru vůbec dělal, a ano, jo, já vím, že to byl „jen sex“, ale nemá on pocit, že to je zatraceně velký nic?! No, bylo jasné, že se sami nikam nedostaneme a že možná potřebujeme nějakou profesionální pomoc.

Zaslechla jsem Debbii z lidských zdrojů, jak zdlouhavě opěvuje zázrak, kterým je Christina (tehdy taky popisovala falickou ozdobu z modelovací hlíny), a diskrétně jsem ji poprosila o Christinino číslo – „pro kamarádku“, samozřejmě, protože Debbii se neříká nic, o čem nechcete, aby to věděla celá kancelář. Tahle její vlastnost má své výhody, třeba když chcete, aby se něco rychle rozšířilo – máte jistotu, že když Debbii něco prozradíte a zdůrazníte, že je to „vysoce důvěrné“, každičká osoba v budově se o tom do konce šichty dozví.

Simonovi se k ní zpočátku nechtělo, vrčel jako správný Brit, že budeme „prát špinavé prádlo na veřejnosti“ a že je to „výmysl postmoderní doby“, ale souhlasil, že to zkusíme, pokud to znamená, že už nebudu tolik křičet. Takže jsme šli.

Simonovi se celé poradenství po úvodní hodině překvapivě zalíbilo. Myslím, že se mu zamlouvalo, když Christina jako první věc prohlásila, že tam není od toho, aby na někoho svalovala vinu nebo vyjadřovala názory, kdo je v právu a kdo ne, ale jen aby fungovala jako prostředník a poskytla nám bezpečné místo, kde můžeme mluvit, aniž by nás kdokoli kritizoval. Simona taky nadchlo, že Christina nedovolovala, aby se u ní v kanceláři křičelo, takže se tak dočkal jednou týdně hodiny klidu.

Osobně mi přišlo, že jsou to všechno pěkný kecy. Na sto procent jsem doufala, že ho pořádně zkritizuje, svalí na něj vinu, vynadá mu, jaký je mizera, a postaví se na mou stranu. A pak mohla pro Simona stanovit nějaký vhodný trest, aby se mohl kát ze svých hříchů a my se mohli posunout ve svých životech kupředu, až tedy Simon splní jakousi manželskou formu veřejně prospěšných prací – jako třeba, já nevím, mohl by do konce našich životů žehlit prádlo, navždy měnit role toaleťáku na záchodě a být postaven na pranýř a zbičován. Něco na ten způsob.

Místo aby souhlasila, že Simon je lidský odpad a že než to necháme celé za sebou, bude muset trpět, Christina prohlašovala věci jako: „Hmmm. A jaký jste z toho měl pocit?“

Dnešní sezení probíhalo jako vždycky – Simon dokázal překvapivě dobře klábosit o tom, jak se cítil, hlavně o tom, jak se cítil díky své španělské seňoritě („Naživu. Žádaný. Jako kdyby na mně někomu záleželo!“). Já s tím měla o něco větší potíže…

„Hmmmm. Jaký máte pocit z toho, že se takhle Simon cítí, Ellen?“

„Dobrej! Mám dobrej pocit! Úplně v pohodě!“ zasyčela jsem skrze zaťaté zuby, protože Christina nedovolovala křik ani nadávky, takže jsem nemohla zaječet: „Mně na tobě záleželo, ty necitelnej bastarde. Chtěl ses cítit žádaný, no, hádej, jak jsem se asi cítila já? Ale mně se podařilo nevlízt do postele s někým jiným, viď? Já dodržela své manželské sliby, i když jsem mohla mít sex se spoustou jiných lidí, kdybych chtěla, ale já nechtěla, protože NEJSEM KRÁVA, a ty teď čekáš, že mi tě bude líto? A taky, na to, že to ‚nic neznamenalo‘ mi přijde, že se z toho cítíš dost podělaně výjimečně. A pak taky – TY PAAAARRRCHANTEEE!“

Pak Christina pronesla: „Cítím z vás hodně vzteku, Ellen.“

„Ne ne,“ vycenila jsem v úsměvu zuby. „Ne ze mě!“

„Myslím, že jste sem dneska přišla se spoustou vzteku, Ellen. Chcete si o tom promluvit?“ usmála se Christina, zatímco Simon moudře přikyvoval a já kypěla, protože jsem samozřejmě přišla se spoustou podělanýho vzteku. Kdybych nebyla naštvaná a zlomená a zničená, tak bychom tam ksakru ani nebyli.

Není celým smyslem tohohle cirkusu, aby mi Christina pomohla se toho vzteku zbavit, ne mu přidávat? Sedmdesát liber na hodinu, jen aby mi řekla, že jsem naštvaná? Po našem prvním sezení jsem si krátce pohrávala s myšlenkou, že se přeškolím na manželskou poradkyni, akorát doopravdy dobrou, takovou, která místo aby říkala „Jaký jste z toho měla pocit?“ a tvrdila, že není její práce svalovat na někoho vinu, by říkala „No, to je docela na hovno, co?“ a „Váš manžel je kolosální blb!“. V tom bych byla výborná. Simon mi vysvětloval, že to není smyslem poradenství, a kdyby lidé stáli o takové názory, stačilo by jim jít na weby pro matky.

Něco se ve mně konečně zlomilo. Možná to bylo pomyšlení na všechny ty boty, které jsem si mohla koupit, kdybych neplatila Christině sedmdesát liber, aby mi řekla, že jsem poněkud podrážděná.

„Překvapuje vás to, že mám vztek?“ zavrčela jsem. „Vždycky je všechno o Simonovi. Co chce Simon. Jak se cítí Simon. Co potřebuje Simon. Komu záleží na tom, co chci já? Komu záleží na tom, co já cítím? Nikomu. Pořád jenom mluvíme o tom, jak se cítí Simon.“

„No, ptám se vás v jednom kuse, jak se cítíte, a vy vždy odpovídáte ‚Dobře‘,“ podotkla Christina zlehka.

„No, jasně že se necítím dobře!“ zakvílela jsem. „Můj manžel si to rozdal s někým jiným a moje manželství je v troskách. Proč byste si myslela, že se cítím dobře?“

„Ale já si to nemyslím,“ odpověděla Christina. „Proto se vás také pořád ptám, jak se cítíte. To vy mi stále opakujete, že se cítíte ‚dobře‘ a odmítáte přiznat jakýkoli vztek nebo zármutek. Pokračujte.“

„Simon říká, že se cítil nežádaný a opomíjený. No, nenapadlo ho, že se já třeba cítila stejně? Že se pořád cítím stejně, jenom milionkrát hůř? On dostal někoho, kdo mu dal pocit, že je ‚žádaný‘, trochu vzrušení, povyražení a nějaký španělský sex, a co dostala já? Nic. On si užil a já se přes to mám prostě přenést, jako kdyby se nic nestalo. A jsem stále s chlapem, který si mě ani nevšimne, natož aby mi dal ten pocit, že jsem žádaná.“

„Já si tě všímám,“ ozval se Simon ukřivděně.

„Ne, nevšímáš,“ vyrazila jsem ze sebe zoufale. „Ani mě už nevidíš. Jsem prostě tam, jako kus starého nábytku. Nevšímáš si, jak vypadám, nevšímáš si, co dělám, rozhodně si nevšímáš, jak se cítím.“

„Všímám si, jak vypadáš,“ trval na svém Simon.

„Nevšímáš. Je jedno, jak hezky jsem oblečená, nikdy si nevšimneš, nikdy nic neřekneš, nikdy mě nepochválíš. Když se zeptám, jak vypadám, pořád jenom čumíš do iPadu a jen zamručíš ‚Vypadáš dobře‘ – a to je celý.“

„No, vypadáš dobře. Vždycky vypadáš dobře. Co chceš, abych ti řekl?“

„Simone, ‚vypadáš dobře‘ znamená ‚ano, vypadáš v pohodě, nemáš sukni zastrčenou v kalhotkách, nemáš v zubech kusy špenátu, neuděláš mi ostudu, když takhle vylezeš z domu.‘ Nevšimneš si, když si upravím vlasy nebo když mám nové šaty nebo když si dám na sobě trochu víc záležet. Nutíš mě prosit i o to pitomý ‚vypadáš dobře‘!“

„Nedošlo mi, že je to tak velký problém. Omlouvám se. Už ti nebudu říkat, že vypadáš dobře.“

„Pochval mě nějak. Teď hned, do toho. Řekni o mně jednu hezkou věc.“

„Tohle je velice dobré,“ vydechla Christina.

„Ehhhm.“ Simon se hluboce zamyslel. „Už vím. Vaříš ty nejlepší lasagne, co jsem kdy jedl.“

Nevěřícně jsem na něj zírala.

„Lasagne? Jako fakt? LASAGNE? To je ta nejvýznamnější, nejpamátnější, NEJHEZČÍ věc, která tě o mně napadla? Podělaný LASAGNE?“

„No, zaskočila jsi mě a ty jiné věci, co mě napadly, nemůžu říkat tady.“

„Takže lasagne. To ze mě zbylo. Po pětadvaceti letech spolu jsi se mnou jen kvůli mým lasagním?“ křičela jsem.

„Ellen, musím vás požádat, abyste nezvedala hlas,“ řekla Christina tím svým otravně klidným způsobem.

„Ach, pardon. Pardon. Nechci tady vyvádět nebo tak. Ale opravdu, Christino, říkáte mi, že mám vztek, a překvapuje vás, že ho mám, když mi povídá věci jako tuhle?“

„Ellen, víte, že tu nejsem od toho, abych se přidávala na něčí stranu. Tohle není o mně – je to o vás a Simonovi. Simone, jaký máte pocit z toho, že Ellen říká, že už si jí nevšímáte?“

„Myslím si, že je to od ní pěkně pokrytecké, protože ona si mě taky nevšímá,“ ohradil se Simon. „Neví, kdo jsem, neví, co chci od života, neví, co mě zajímá nebo vzrušuje – “

„Zřejmě spíš tapas než lasagne,“ zabručela jsem.

„Ellen, budu vás muset požádat, abyste Simona nepřerušovala. Nechte ho prosím mluvit,“ ozvala se Christina. Schůzky s Christinou jsou jako nechat se komandovat zatracenou chůvou v akci. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby mě jednoho dne postavila za trest do kouta.

Simon pokračoval: „Chceš udržet rodinu pohromadě. Nechceš posílat děti o víkendech sem a tam mezi různými domovy, představovat jim nevlastní rodiče, používat je jako pěšáky ve hře jejich rodičů, jako se to stalo tobě. A myslím si, že hlavní důvod, proč tu jsi, jsou děti, chceš se pokusit je toho ušetřit, nejsi tady, protože chceš aktivně být se mnou. Říkáš, že tě nevidím. No, ty zase nevidíš mě. Mohl bych být kdokoli. Anonymní otec a manžel ve tvém životě, od kterého potřebuješ, aby udržel věci pohromadě.“

„Je to lepší než hospodyně, kuchařka a chůva, za které mě máš ty,“ namítla jsem.

„Ellen, tohle je naposledy, kdy vás žádám, abyste nepřerušovala,“ oznámila Christina. „Pokud to uděláte ještě jednou, budu vám muset dát žlutou kartu.“

Probodla jsem ji očima. Ona mě taky. Bylo úplně jasné, že „žlutá karta“ je prostě jen dospělou verzí stání v koutě. Simonovi nikdy nehrozila žlutou kartou. Bylo znát, že ho má radši než mě, nebylo to fér. Napůl jsem čekala, že se ke mně skloní, pohlédne mi přísně do očí a pohrozí mi, že bude počítat do tří, tak ať koukám přestat zlobit.

„Ani si nejsem jistý, jestli mě pořád miluješ, Ellen,“ prohlásil Simon a teatrálně si povzdechl. „A kvůli tomu nevím, jestli pořád miluju já tebe. Já prostě nevím.“

Otevřela jsem pusu, abych na to reagovala – kašlu na tvou žlutou kartu, Christino –, ale vtom se ozvala: „A jéje, toto sezení bylo velmi přínosné, ale obávám se, že nám vypršel čas!“

Takže ty vyrušovat můžeš, Christino?

Omámeně jsem na sebe hodila kabát a odešli jsme z Christininy kanceláře. Venku na ulici mě zasáhl do tváře ledový vzduch jako facka mokrým hadrem a přivedl mě zpátky do reality.

„Tak ty už mě nemiluješ?“ zavrčela jsem. „K čemu tohle celé bylo, pokud mě už nemiluješ? Proč jsi mě nutil tímhle projít?“

„Nedělej scény, Ellen, ne na ulici!“ vyhrkl Simon rychle. „Pojď,“ dodal a zatáhl mě do baru vedle Christininy poradny. „Dáme si skleničku.“

„To je fakt všechno, čeho se bojíš? Scény na ulici? Stejně musíme zpátky za dětmi,“ namítla jsem.

„Půl hodiny navíc ještě vydrží. Musíme si promluvit.“

„Teď jsme mluvili. Všechno jsi dost jasně vysvětlil. O čem chceš ještě mluvit?“

„Dobře, já si musím promluvit s tebou.“

Byl to moc pěkný bar. Byly v něm pohodlné boxy a měkké světlo, za normálních okolností bych hned myslela na to, jak by se bezvadně vyjímal na Instagramu. Simon mi objednal sklenici vína a posadil se vedle mě.

„Takhle to dál nejde,“ začal. „Úplně tě to ničí. Nemůžu v tom už pokračovat.“

„Ty nemůžeš pokračovat? Takže i přesto, že člověk, který mě má vždy podporovat, který mi nikdy nemá ublížit, i přesto, že mi tenhle člověk v podstatě zlomil srdce a nechal mě zničenou, tak se přes to mám přenést, protože už tě nebaví se na mě takhle dívat? Podvedl jsi mě, přirovnal jsi mě k lasagním, pak jsi mi řekl, že už mě nemiluješ, a co? Já z toho mám být šťastná? Jupí! Můj manžel a otec mých dětí mě už nemiluje! Hurá, můj život je konečně perfektní!“

„Prosím, ztiš se trochu,“ zasyčel. „Neřekl jsem, že už tě nemiluju.“

„Řekl.“

„Ne, řekl jsem, že si tím nejsem jistý. A že si nejsem jistý, jestli ty miluješ mě. Jistěže tě miluju, jen nevím, jestli tě pořád miluju tímhle způsobem. Chci říct, ani nevím, jestli se mnou chceš stále být,“ pronesl smutně.

„Jasně že chci,“ protestovala jsem. „Nepodnikala bych tohle všechno, kdybych nechtěla, ne? Ty už nechceš pokračovat v tomhle manželství?“

„Já nevím. Nevím, co chci. Vím, že nejsem šťastný, že už to tak je nějakou dobu, dlouho před tímhle vším. Vím, že nemůžu pořád opakovat, že se omlouvám, že na věci to nic nemění. Vím, že se nemůžu pořád snažit změnit minulost, změnit můžu jen budoucnost, ale s tím, jak se věci mají, mi to nedovolíš, protože se nedokážeš od minulosti odpoutat. Takže si myslím, že bychom měli být na čas od sebe.“

„Co, ty si chceš vyrazit někam na víkend nebo tak něco? Za další bokovkou?“

„Ne, tohle bude skutečně od sebe. Geoff z práce se stěhuje na tři měsíce do New Yorku a nechce nechávat celou dobu prázdný byt. Slíbil jsem mu, že se tam nastěhuju a dohlédnu na něj. Poskytne nám to oběma prostor, dá nám to čas přemýšlet, zvážit, co skutečně chceme. Přestěhuju se tam dneska večer. Moje poslední naděje byla, že ti dnešní setkání s Christinou třeba pomůže začít se s tím vyrovnávat, ale to nevyšlo, takže se musí něco změnit.“

„Ty mě opouštíš?“ zašeptala jsem. „Po tom všem, po tom všem, čím jsem si kvůli tobě prošla, mě opouštíš? A děláš to se všemi těmi starými klišé jako: ‚Miluju tě, ale nejsem do tebe zamilovaný‘ a ‚Potřebuju jen trochu prostoru‘? To jsi ani nedokázal přijít s něčím originálním? Kristova noho, všechno, co schází, je: ‚Má žena mi nerozumí!‘“

„No, já potřebuju trochu prostoru, víš, a nějaký čas. A ty nevíš, jaké je to pro mě. Nemůžu s tebou být, pokud vždycky budu za toho špatnýho, žít s tvým věčným vztekem. Ničí nás to oba.“

„A je to tady. Takže prostě mizíš pryč, stěhuješ se do Geoffova pěkného útulného mládeneckého hnízda žít si bezstarostný život a necháváš mě, abych se se vším popasovala sama – zase? Protože nejsi šťastný z toho, že jsem poněkud nakrknutá potom, jak ses zachoval, a ty, co ty? Chceš se najít?“

„Ellen, prosím, tak to není.“

Hodila jsem do sebe zbytek vína. „Tak to přesně je.“

„Já jen chci znova zjistit, kdo jsem, to je všechno. Kdo jsem kromě otce a manžela!“

„Já ti povím, co chceš. Ochutnal jsi svobodu a špetku zábavy a chceš jich o trošku víc, protože tě manželka a děti zničehonic začaly tížit jako kámen na krku. Především když tvoje stará nehodlá sklapnout jako hodná holka, předstírat, že se nic nestalo, a dovolit ti dělat si, co se ti zlíbí. Takže sis vybral to nejsnazší východisko a vzdal jsi to. Ty dostaneš svůj svobodný život a já budu dál dřít a vychovávat tvé děti. No, tak jo. V pohodě. Pokud chceš tohle, jdi do toho, nikdo ti nebrání. Jestli sis myslel, že tu budu sedět a žadonit, abys zůstal, tak ses přepočítal. Měj hezký život, Simone. Víš ty co, ne, neměj. Doufám, že ti shnije a upadne pták. Nazdar.“

„Já tě neopouštím, já jen potřebuju –“

„Běž s dovolením do prdele. Nebo někam jinam, kam ‚potřebuješ‘.“

„Ellen, no tak –“

Z baru jsem vyrazila s hlavou vysoko zdviženou a dostala jsem se až k malému dětskému hřišti na rohu, než jsem se zhroutila na lavičku a rozbrečela se. Díkybohu, že byl večer a na houpačkách se vesele neodrážely žádné ratolesti, které by traumatizovala pomatená ženská, vzlykající o samotě. Všechny ty hodiny, které jsem strávila na takových lavičkách, koukala se, jak si Peter a Jane hrají (a perou se), zatímco mi mrzl zadek a přála jsem si, aby už byl čas jít domů, a ani jednou mě nenapadlo, že na jedné skončím jako troska, protože mě Simon opustil. Myslela jsem si, že spolu zestárneme. Nikdy jsem neuvažovala o budoucnosti, ve které by mi nebyl po boku.

Osušila jsem si oči velice pochybným kapesníkem, který jsem našla v kapse kabátu (v dobách, kdy byly děti malé, by na něm bylo přilepených alespoň několik napůl snědených gumových bonbonů, kterými bych se mohla utěšit), a pochopila jsem, co se událo. Už nebudu na nikoho spoléhat, nikdy a v ničem. No, kromě toho, že dokonalou máti dokonalé Lucy Atkinsonové požádám o číslo na zatraceně dobrýho rozvodovýho právníka.

Byla to škoda, pomyslela jsem si uboze, že se nemůžu nikdy vrátit do toho hrozně hezkého baru a vyfotit si ho na Instagram, protože odteď bude už navěky znám jako „Bar, ve kterém mě Simon opustil“. Jestli mě plánoval nechat, mohl to aspoň udělat v nějaké nalejvárně a nekazit mi takové příjemné místo. Sobeckej parchant.

Duben

Pátek 6. dubna

Probudila jsem se v panice, se suchem v puse a divoce bušícím srdcem, byla jsem si jistá, že jsem musela přeslechnout budík a že stěhováci už dorazili. Jistěže ne, bylo teprve 3:43, ale protože jsem se takhle vzbudila už pošesté, šance, že zaspím, se skutečně stávala čím dál tím reálnější a s tím samozřejmě narůstala moje panika. Nepomáhalo, že se mi v krátkých chvilkách spánku, které jsem mezi buzením urvala, zdálo, že stěhováci přijeli, ale nic nebylo zabaleno, takže jsme se nemohli stěhovat, a v dalším, o hodně horším snu se ukázali a všechno, co mi patří, bylo úhledně uloženo v krabicích a já je sebejistě a klidně dirigovala při nakládání náklaďáku, až jsem pak s hrůzou zjistila, že stojím vpředu na zahrádce a pozoruju dva zavalité typy tahat ven gauč úplně nahatá, a všichni byli příliš zdvořilí, než aby mi něco řekli, ale chudáci stěhováci si nejspíše odnášeli do zbytku života trauma z pohledu na pětačtyřicetiletou ženskou na ulici s pohupujícíma se prsama, jak jim připomíná, aby dávali pozor na příborník, protože je to rodinné dědictví.

Vlastně ani nevím, proč v tom snu byl ten příborník. Už ho nemám. Patřil Simonově babičce, takže ho dostal on. Pravda, moc o něj nestál a začal ho doslova – a nepřiměřeně – nenávidět potom, co jsem se mu pokusila propůjčit „omšelý ráz“ a natřela jsem ho rozkošným zelenavým odstínem eau de nil, ale slíbila jsem si, že budu férová, a tak jsem trvala na tom, že příborník připadne jemu. Rozhodně jsem to udělala z férovosti, a ne ze zlomyslného veselí při představě, jak se naštve pokaždé, když se na něj podívá, ani ze sadistického potěšení z myšlenky, jak mu to zkazí minimalistický styl, kterého chtěl konečně ve svém novém bytě dosáhnout, ale protože ta ohyzdná věc patřila jeho babičce, holt mu nezbude než si ji nechat.

Po Simonově oznámení, že se stěhuje pryč, aby nám „oběma dal prostor“, jsem nezahálela. Byla jsem příliš mnohokrát svědkem toho, jak se přátelé a kolegové ocitli ve stejné situaci. Jejich partneři se vypařili, předtím je ujišťovali, jak to je „jen na čas“ a že jim to umožní „mít čas přemýšlet“. Odešli si „přemýšlet“ a do měsíce vyprázdnili všechna společná konta, ve schránce ležel dopis od právníka a u dveří stál realitní agent s tím, že přišel udělat posudek ceny nemovitosti, protože „čas přemýšlet“ byly jen hezký kecy, aby se mohli s minimálními potížemi vystěhovat a vyřešit všechny finanční záležitosti ve svůj vlastní prospěch.

Nehodlala jsem se nechat takhle vyšplouchnout. Hned další den jsem zkontrolovala naše bankovní účty a zjistila, že Simon vybral slušnou sumičku – údajně na pokrytí Geoffova nájmu, protože se ukázalo, že Geoff ho nechtěl nechat ve svém bytě zadarmo, jak Simon naznačoval –, a po Simonových výmluvách, že společné účty jsou na „životní výdaje“ a po tom, co jsem já podotkla, že to on se rozhodl přesunout do nákladného bytu a proč bych to do řiti měla spolufinancovat já, jsem zavolala realitní agenty a právníky sama, převedla pryč svou část zůstatku na účtech a uvedla věci do pohybu. Bohužel se ukázalo, že náš dům od doby, co jsme ho koupili, stoupl v ceně, a ani jeden jsme si nemohli dovolit toho druhého vyplatit, takže jsme ho museli prodat. Simon celou dobu samozřejmě blekotal, že se děsně unáhluju a že nikdy nechtěl, aby to bylo natrvalo.

Atraktivně oceněné rodinné domy ve čtvrtích s dobrými školami se ale prodávají rychle – poněkud rychleji, než jsem odhadovala, takže mi nezbylo moc času na to najít si jiné bydlení pro mě a děti. A tak se stalo, že ležím na zádech, zírám do stropu a uvažuju o budoucnosti, ve které nebudeme se Simonem stárnout bok po boku v malém kamenném domku s růžovými keři kolem dveří. Na druhou stranu já budu stárnout v malém kamenném domku s růžovými keři kolem dveří. Na to se musím soustředit – na pozitiva, ne negativa. Pravdou je, že Simon se vždycky hrozil mé představy malebného a prostého domku a temně bručel něco o energetické úspornosti, absenci dvojitých oken a nízkých stropech (s nízkými stropy bude určitě snadnější domek vytopit, podotýkala jsem vždycky). Pomlaskával a poukazoval na slabiny ve znaleckém posudku mých vysněných domů, které jsem mu ukazovala, vzdychal nad mokrou plísní a suchou plísní a vlhkostí a uvolněnými cihlami a úpěl „Past na peníze! Past na peníze!“, zatímco já odpovídala „Charakter a duše! MÁ TO CHARAKTER A DUŠI! Co je v porovnání S TÍM trocha plísně?“

Simon mě coby architekt vždycky dokázal trumfnout (mě, pouhou „počítačovou pracovnici“, jak moji práci nazýval) u všeho týkajícího se domu tím, že začal chrlit technické termíny a vypočítávat strašlivé náklady na novou střechu (podle něho by každičký dům, do kterého jsem se zamilovala, potřeboval novou střechu, navzdory tomu, že očividně fungující a okouzlující břidlicová střecha vydržela dělat svou práci přes sto let) a tak, jeden po druhém, rozdrtil všechny mé sny pod vahou nudné praktičnosti.

Ale nyní bez Simona, osvobozená od nevěrného ufňukánka, co mi bořil vidiny vydlážděné kuchyně a dělených oken, jsem si našla domek svých snů a dnes se do něj stěhujeme. No, není to možná úplně domek mých snů. Na ten moje finance tak úplně nestačily, i navzdory tomu štěstí, že se má pomatená bývalá švagrová Louisa rozhodla, že nejlepším úderem nadvládě patriarchátu bude stát se lesbou a přestěhovat se do ženského společenství se svou novou milenkou Isabel. To znamená, že konečně vypadla z baráku, kvůli němuž mě před několika lety emocionálně vydírala a který jsem jí nakonec musela koupit. Přetrvávající opovržení nad tím, že jsem byla donucena sponzorovat Louisiin pitomý život výdělkem z té jediné finančně úspěšné věci, co jsem kdy udělala, mé milované appky Proč máma pije, nemělo pochopitelně ani trošku vliv na rozpad vztahu se Simonem. Louisa je ale v čudu, její (můj) dům je prodaný a zisky z prodeje, přidané k mému podílu z manželského sídla, zařídily, že jsem si mohla dovolit pořídit jakýsi takýsi domek snů s ani ne tak děsnou hypotékou. Hurááá! Bude to jako z pohádky. Pokud budeme ignorovat to vlhko. Stejně nejspíš půjde nějak přemalovat. A taky to, že jsem neměla moc času čekat, až se objeví perfektní dům, takže jsem se musela přestěhovat několik mil za město, pokud jsem chtěla mít dům se zahrádkou pro pejska a třemi ložnicemi pro děcka a mě.

Ale co. Budu mít svůj zeleninový záhon, v holínkách a nepřeberném množství vzorů od Cath Kidston budu vypadat prďácky (no, asi ne opravdové Cath Kidston, jsou pekelně drahé a já jsem teď přece jenom svobodná matka, ale na eBayi bych mohla najít nějaké přijatelné napodobeniny). Budu chovat slepičky – skvrnité sasexké, pro něž jsem se rozhodla, protože se mi líbí ten název, a když jsem si je googlila, lidé popisovali, že hodně štěbetají. Kdo vůbec potřebuje chlapa, když má štěbetavé slepičky? Akorát musím doufat, že náš pejsek nezkusí mé štěbetavé slepičky sežrat. Důrazně jsem si s ním o tom promluvila, ale jen na mě vrhl svůj typický pohled, říkající „tvé pošetilé výlevy mě nudí, ženo, a hodlám si dělat, co se mi zlíbí“. Ještě štěstí, že to je můj pes. Dostala jsem ho tak trochu proti Simonově vůli. Přestože ho začal milovat skoro tak moc jako já, nebylo pochyb o tom, kdo ho po rozvodu dostane. Nejspíše bych mu přenechala Petera s Jane, kdyby fakt chtěl, ale za opatrovnictví našeho psa bych bojovala zuby nehty…

Peter a Jane nejsou z mého výtečného plánu přestěhovat se na venkov úplně odvázaní. Nestěhujeme se sice zase tak daleko na venkov, stále jsme (taktak) v oblasti jejich školy, takže je nebudu muset dál traumatizovat nutností přestoupit na jinou, když už jsou z rozbitého domova. (Říká se to vůbec? Pamatuju si jenom, jak Tracy Barlowová ze seriálu Coronation Street řvala na Kena a Deirdru, že je z rozbitého domova, když se zase jednou rozváděli – u Kena a Deirdry na tom tak moc nezáleželo, protože do konce série byli zase spolu.)

I tak se děti pořád děsily vyhlídky na život „v nějakém zapadákově“ a na absenci nočních autobusů, které by je dopravily domů z mejdanů a tahů plných nezletilého chlastání. No, předpokládám, že Jane ve svých patnácti letech zkusila aspoň Frisco nebo nějakou jinou přeslazenou sračku, co dnešní mládež pije. Peterovi je jen třináct, tak snad mám aspoň rok klidu, než se vydá po cestě neřesti. Pořád teda žiju v naději, že by se mohli oba prohlásit za abstinenty, protože jsem jim byla odstrašujícím příkladem, co se týče démona alkoholu. Snažila jsem se je usmířit sliby, že pro ně budu často jezdit, a hned jsem jim připomněla, že každý druhý víkend budou u táty v bytě ve městě, takže to bude za a) jeho problém a za b) hezky jednoduché vrátit se večer z party nebo pochybných hospod, kde nalévají teenagerům. Simon byl u toho, když jsem jim to oznámila, a nutno říct, že nevypadal, že je z té představy tak docela na větvi.

On si mezitím našel svůj byt snů, minimalistickou bílou krabici, po níž roky toužil. Skoro slintal blahem, kdykoli koukal na Architekturu interiérů a někdo tam postavil jednu z těch jednoduše zařízených moderních krychlí, zatímco se rozhlížel po našem přeplněném obýváku a zoufale vzdychal. S jeho výběrem byly taky nějaké komplikace. Upozornila jsem ho, že nemůže mít open space, protože potřebuje nějaké místo na spaní pro SVÉ DĚTI, když za ním přijedou – což mu zřejmě vůbec nedošlo. Nakonec s vrčením zvolil byt s jednou slušně velkou ložnicí, jedním malým pokojem, který hodlal používat jako pracovnu a nechávat v ní spát Jane na futonu (ani jsem nevěděla, že jsou futony ještě k dostání – myslela jsem, že se vypařily s koncem devadesátek spolu s mým mládím a pevností mého poprsí), a s něčím pro Petera, co optimisticky nazýval „přístěnkem“ a čemu jsme my s Peterem říkali „kumbál“. Až na to, že musel svého jediného syna a mužského dědice zavírat každý druhý víkend v kumbálu, to vypadalo z fotek na otravně pěkný byt, ale ten příborník v něm bude jako pěst na oko, takže CHA!

No, můžu rovnou vstát a dát si v klidu šálek čaje, než začne zdlouhavý a bolestivý proces tahání dvou teenagerů z jejich brlohů. Jedna moje část zvažuje, jestli by nebylo jednodušší je prostě nechat v postelích a říct stěhovákům, ať je naloží do náklaďáku i s postelemi a pak je na druhém konci zase vyloží v jejich nových ložnicích. Jak dlouho by jim to trvalo, než by si uvědomili, že jsou v jiném domě? No, Peter by si toho popravdě všiml téměř okamžitě, když by se vydal podle svalové paměti do kuchyně s cílem vdechnout „na svačinu“ celý obsah lednice a našel ji na jiném místě, čímž by se jeho „svačina“ odložila o život ohrožujících třicet vteřin.

Je to divný pocit, když pomyslím na to, že tohle je naposledy, co se budím v tomhle domě. Za posledních pár dní jsem měla hodně „naposledy“. Občas to bylo docela smutné, třeba když jsem naposledy dávala dětem dobrou noc v pokojíčcích, ve kterých spaly od doby, kdy byly batolata. Peter a Jane nebyli mými uslzenými pokusy uložit je do postelí tak dojatí jako já, říkali, že jsem divná a ať jdu pryč. Jiná „naposledy“ byla lepší. Naposledy, kdy jsem musela posunout koberec, aby zakryl stopy na podlaze, kde se pejsek poblil a jeho žaludeční kyseliny rozpustily lak na parketách. Naposledy, kdy jsem se praštila bokem o blbě umístěný kredenc v kuchyni. Naposledy, kdy jsem utírala kuchyňskou desku a snažila se ignorovat hlubokou rýhu tam, kam Jane hodila nožem, když ji Peter naštval nějakým nechutným zločinem, jakože se na ni třeba podíval.

Teď ale není vhodná chvíle zabývat se těmi „naposledy“. Je čas na „POPRVÉ“, na nové začátky, na svěží start! Doufám, že pejska všechno to pozdvižení moc nepodráždí a že se mu v novém domově bude líbit.

Sobota 7. dubna

No. Tak jsme tady. A já se pomalu vypořádávám s chaosem a s hromadou krabic!

Včera to bylo… zajímavé. Jak jsem čekala, Petera a Jane bylo skoro nemožné vytáhnout z postelí. Jakmile vstali, bezcílně se motali kolem a pletli se všem pod nohy. Peter se pokoušel vybalit misky a cereálie, aby si dal druhou snídani, a Jane ječela, že jsem jí zničila život, protože jsem vypojila wi-fi ve starém domě, a co TÍM MYSLÍM, že ji v novém domě zprovozní až v pondělí, a jak to, že nevím nic o síle 4G signálu v novém domě, a JAK JSEM JÍ TO VŮBEC MOHLA UDĚLAT, a Peter pak vypil všechno mléko, takže jsem nemohla stěhovákům ani připravit šálek čaje, takže jsem ho poslala do obchodu pro nové, zatímco on na mě lítostivě zahlížel a vysvětloval, že se máme stěhovat a zbavovat se věcí, mami, ne kupovat další, a já na něj zavyla, že jestli nesedne na kolo a nevrátí se do tří minut s lahví mléka, vezmu všechny jeho pečlivě zabalené krámy, včetně všech herních konzolí, a věnuju je na charitu, a že jestli mi ještě jednou něco chytrýho odsekne, věnuju jim ho taky, teda pokud se najde někdo, kdo by o něj stál. Stěhováci tomu všemu mezitím bez výrazu přihlíželi, dokud jim Peter nezabručel něco ve smyslu „Nevšímejte si jí, to bude jejím věkem a přechodem.“, když kolem nich nakvašeně vycházel ze dveří pro mléko. Tomu se všichni uchechtli. Bastardi.

Konečně – konečně – se všechno naložilo do náklaďáku, i přes moje užitečné rady, v jakém pořadí to mají nakládat a že kdyby dali pohovku na druhou stranu, třeba by se kolem ní vešlo víc krabic. Vrchní stěhovák na mě nakonec houkl: „Koukněte, paninko, my víme, co děláme. Děláme to každej den.“ Tiše jsem pěnila, že mi řekl „paninko“, protože to nesnáším, zvlášť od takových povýšených, nabubřelých, neznámých mužů (i když asi měl pravdu, že ví víc o tom, jak naložit svůj náklaďák než já), ale netroufla jsem si nic říct pro případ, že by se rozhodli vykašlat se na stěhování veškerého mého majetku, protože jsem sluníčkářská feministická kráva a pak bych zůstala trčet uprostřed silnice s obří hromadou krabic a dvěma nasranými puberťáky.

Vyrazili jsme na cestu. Vrkala jsem: „Není to ZÁBAVA, drahouškové? Úžasné nové dobrodružství! Budeme v našem novém domově TAK ŠŤASTNÍ, já to prostě CÍTÍM!“, zatímco děcka dřepěla na zadních sedadlech a stěžovala si, jak je to NEFÉR, že jsem jednoho z nich nenechala sedět vepředu, protože si to místo už zabral pejsek (je to jeho oblíbené sedadlo – rád se z okna kouká po kočkách), a já je upozornila, že bych mohla jednomu z nich dovolit tam sedět, kdyby nevypukla zatracená třetí světová doslova pokaždé, když vlezeme do auta a oni se hned začnou dohadovat, kdo má nárok tam být a jestli by se mohli prosím TROCHU ROZVESELIT, protože tohle je KRÁSNÝ NOVÝ ZAČÁTEK a budeme z něj KSAKRU PODĚLANĚ ŠŤASTNÝ.

Když jsme naposledy v životě vyjížděli z naší ulice (no, vlastně to určitě nebylo naposledy, žije tu moje kamarádka Katie, takže ji asi někdy přijedu navštívit, ale bylo to SYMBOLICKY naposledy), zahnuli do ní ti lidé, kteří náš dům koupili. Trošku jsem na to šlápla pro případ, že by si mě v dálce všimli a pokusili se zeptat na ten SMRAD V PETEROVĚ POKOJI. Uklidila jsem barák, fakt že jo, pravděpodobně nikdy nebyl čistší od doby, co jsme se do něj nastěhovali, ale ať jsem dělala cokoli, šamponovala koberce, stříkala do vzduchu celé lahve nějakého sajrajtu, pálila všechny voňavé svíčky světa, nic nebylo schopno z Peterova pokoje úplně vyhnat ten zatuchlý, pižmovitý PUCH PUBERŤÁKA.

Když si lidi přišli dům prohlédnout, musela jsem u něj otevřít všechna okna úplně dokořán a spotřebovat půlku osvěžovače vzduchu v naději, že tím smrad zamaskuju na dost dlouho, aby ošálil všechny potenciální kupce, ale do půl hodiny se to vrátilo zpátky – ta nepříjemná kombinace zpocených ponožek, tělesného odéru, zašlého spermatu a něčeho neurčitého, co se dá nazvat jedině jako KLUK, všechno podtrhnuto štědrou dávkou axe. Zdá se, že tohle je něco, co puberťáci prostě vylučují, jedno jak jsou čistí, jedno, kolikrát jim vyvaříte ručníky a ložní prádlo, jedno, kolik hodin stráví ve sprše a kolik nádobek deodorantu si vystříkají do podpaždí („Zlato, vážně, stačí jednou dvakrát stříknout pod každou ruku, nemusíš vypouštět oblaka toho hnusu kolem, dokud se všichni nedusíme chemickým smradem plným zničených mladistvých snů a sexuální frustrace!“), a jedno, jak často pokoutně koukáte pod postel, jestli ten puch netáhne ze zatvrdlé masturbační ponožky. Prozatím jsem byla této hrůzy ušetřena, asi proto, že mu diskrétně poskytuju neomezenou zásobu kapesníků mužské velikosti – strašně mě dostalo, když mi konečně došlo, na co kapesníky mužské velikosti jsou (myslela jsem, že jen výrobci kapesníků počítali s tím, že muži smrkají víc než ženy).

Pamatuju si (před mnoha, MNOHA lety), když jsem bydlela na koleji, jak šlo okamžitě poznat, že jste zašli z (příjemně ovoněné, se stopami parfémů Impulse a Excla.mation a Wella Mousse) dívčí chodby do chlapecké chodby jen díky SMRADU. Když jsme to tam opustili, univerzita budovu zrenovovala (Plánovalo se to, nezničili jsme to tam my. Ne tak moc.), čímž mám na mysli, že to celé vysekali a zredukovali na hrubé základy. Po renovaci jsem tam jednou byla někomu něco donést, když celá budova ještě zářila čistotou novými barvami a omítkou a celý systém dělení na chlapecké a dívčí chodby byl zapomenut a všechno bylo smíšené, ale STEJNĚ byl na místě, kde bydleli kluci, cítit SMRAD. Takže si myslím, že se ho noví majitelé už nezbaví. Snad mají taky dospívajícího synka, kterého uklidí do smradlavého pokoje a budou předpokládat, že je to jeho vlastní SMRAD, ne zažraný puch předešlého obyvatele…

No, takže novým majitelům jsme se úspěšně vyhnuli a ztěžka jsme se hrnuli do našeho NOVÉHO ZAČÁTKU, zatímco nám z rádia hrálo I Will Survive. (NO SAMO, ne? Jane mě opakovaně žádala, ať neříkám „samo“ nebo „husťárna“ nebo „zařádit si“, a to ani ironicky.) Svítilo sluníčko, ptáci zpívali – vypadalo to tak slibně.

Bohužel asi po dvou kilometrech slunce zašlo, ptáci zmlkli, nebe najednou zčernalo a začalo chcát jako z konve. Nemusím říkat, že už to nevypadalo tak slibně.

Stěhováci očividně nebyli na větvi z toho, že musí vykládat věci v dešti. Jako kdybych za to mohla já jako nějaká pomatená ježibaba, která cestou sem vyvolala bouři, protože jsem z nějakýho důvodu chtěla mít veškerý svůj majetek prochcaný skrz naskrz. Temně si něco mručeli a tahali to nasupeně dovnitř. Ještě horší bylo, že jsem v nadšení z mé malebné a roztomilé chaloupky zapomněla změřit, zda můj nábytek projde dovnitř, takže jsem byla svědkem několika ošklivých scén během snah vytáhnout moji extra širokou postel po extra úzkých schodech a protlačit pohovku dveřmi do obýváku. V jednu chvíli vrchní stěhovák zvolal: „Holt ji musíte rozříznout vejpůl, paninko!“ a já mu ledově připomněla, jak mi toho samého rána tvrdil, že je stěhovací EXPERT, takže věřím v jeho zkušenosti a pohovku řezat vejpůl nebudu, protože on na to, jak ji dostat dovnitř, jistojistě přijde, děkuju mnohokrát (navíc je to chlap, měl by mít ROKY zkušeností s dostáním něčeho dovnitř). Nakonec se s pohovkou popasovali, i když se temné mručení v jeden okamžik změnilo na otevřené a hlasité nadávání.

Bohužel teď, když bývalí majitelé odstranili svůj umně rozmístěný nábytek a okny dovnitř neproudilo vesele sluníčko tak jako tehdy, když jsem si dům prohlížela, mi začalo docházet, že všechny „drobnůstky“ na stavbě, které jsem se rozhodla nazývat „rustikálními“, by se daly možná označit i jako „na prd“, dokonce „problémové“. Domek byl taky o hodně tmavší a vlhčí, než jsem si pamatovala, na stropě byly nějaké podezřelé skvrny, kterých jsem si předtím nevšimla, takže střecha třeba nebyla v tak dobrém stavu, jako když jsem bezstarostně mávla rukou nad údaji ve znaleckém posudku s tím, že to přehání.

Simon mi nabídl, že si se mnou půjde domy prohlédnout, na což jsem mu taktně sdělila, že to vůbec není nutné, protože jsem více než schopná najít si bydlení bez něho – nakonec je důvod pro to, proč je teď můj bývalý manžel. Suše mi odpověděl, že se jen snažil pomoct a že si myslel, že by se svým odborným vzděláním mohl nabídnout nějaké užitečné rady, nic víc. Já ho ještě jednou odmítla s tím, že nepodnikám celý tenhle rozvod jen proto, aby se mi dál pokoušel plivat na mé PERFEKTNÍ BYDLENÍ. Ani na mé JAKŽ TAKŽ PERFEKTNÍ BYDLENÍ. Když jsem se tak rozhlížela po ANI SE NEDÁ ŘÍCT JAKŽ TAKŽ PERFEKTNÍM BYDLENÍ, přišlo mi na mysl, že jsem možná nabídku jeho pomoci odmítla příliš unáhleně.

No co, řekla jsem si. Bude to DOBRÝ! Musíme jen zůstat v pozitivní náladě, jak jsem to připomněla Jane, když se rozkřičela z té hrůzy, že už nebude mít vestavěnou skříň, do které může nedávat své nové outfity, ale jen výklenek s tyčí, na kterou jsem chtěla pověsit rozkošnou květovanou záclonku.

„JAK mi má tohle stačit na všechno oblečení?“ ječela. „To je jak v Sovětským svazu, matko. Tohle je určitě jedna z věcí, které fungují jako ukazatele chudoby. Je to nelidské. Mohla bych tě nahlásit!“

„Komu?“ zeptala jsem se. „Nemyslím si, že vestavěná skříň a nepřetržitý přístup k Snapchatu jsou zahrnuty v Úmluvě o právech dítěte OSN. Tam jde spíše o čistou vodu a zákaz kutat v dolech. A stejně sis za celej život nic nepověsila do skříně. Všechno prostě hodíš na zem, takže nechápu, v čem je ten rozdíl.“

„Máme vůbec čistou vodu?“ sténala Jane. „Řekneš nám jako další věc, že ji musíme nosit ze studny? Možná z řeky? Nebo máme takový štěstí, že nám na dvorku stojí pumpa, takže si můžeme napustit kbelíky, jednou týdně si dřepnout u krbu do plechovýho lavoru a pokusit se oškrábat si z mozolnatých dlaní bláto a hnůj? Za světla olejové lampy?“ dodala kysele.

„Nebuď HLOUPÁ, Jane,“ zvolala jsem tak vesele, jak jsem jen dovedla. „Máme krásnou koupelnu s pořádnou starožitnou vanou. A horkou vodu i elektřinu. Už zase přeháníš, jako obvykle.“

„Neříkej mi, že přeháním!“ zakřičela Jane. „Já nepřeháním. To ty jsi odehnala tátu tím, že jsi ho pořád otravovala, ty jsi zničila naši rodinu a přinutila nás odstěhovat se do nějaký díry bez vodovodu, ale říkáš mi, že to já to přeháním! Možná TY přeháníš, když jsi nás odtáhla bez jedinýho důvodu sem, místo abys byla na tátu milejší, a NE V JEDNOM KUSE TAK HNUSNÁ!“

Namítala jsem, že MÁME vodovod, a přála jsem si, abych mohla dětem vysvětlit, že za mým a Simonovým rozvodem bylo více než jen to, že jsem s ním nebyla šťastná, když vtom mě rozptýlil Peter, který se dokolébal nahoru a teatrálně se zhroutil na posledním schodu, protože HLADOVĚL.

„Nehladovíš,“ řekla jsem automaticky. „Máš jen na něco chuť.“

„Nemůžu najít žádný jídlo,“ posteskl si Peter zasmušile. „Jakože doslova ŽÁDNÝ JÍDLO, mami.“

„Díval ses po něm?“ chtěla jsem vědět. „Protože v kuchyni jsou tucty krabic plných jídla.“

„Která místnost je kuchyně?“ zeptal se Peter beznadějně. „Já to nepoznám. Všude jsou krabice, tak jak mám vědět, kde je kuchyně?“

„Co takhle ta místnost se dřezem?“ nadhodila jsem. „A s lednicí? Ty ti nic nenapověděly?“

Peter na mě prázdně zamžoural. „Aha,“ řekl. „To mě nenapadlo.“

Peter se vytratil zpátky dolů v honbě za potravou a Jane vztekle vyrazila z koupelny.

„Je v další koupelně sprcha?“ chtěla vědět.

„V jaké další koupelně?“ zeptala jsem se.

„Musí tu být ještě jiná koupelna,“ trvala na svém.

„Není, drahoušku, obávám se, že máme jenom tu jednu. To je tak, když se musíš uskromnit. Máš o něco menší dům. Je to všechno docela logické, když si to probereš v hlavě.“

„Tady ale musí být další koupelna. Vedle hlavní ložnice nebo tak. Nemůže tu být jen ta jedna.“

„Ale je,“ informovala jsem ji a pozorovala, jak jí tuhne výraz ve tváři.

„Ale vždyť v ní není sprcha,“ naříkala. „Jak si mám umývat vlasy?“

„No, ve vaně, zlato. Jako to lidé dělali celé roky předtím, než Američané vynalezli sprchy.“

Popravdě si nejsem stoprocentně jistá, jestli Američané vynalezli sprchy, ale znělo to uvěřitelně. Vymysleli většinu moderních udělátek. Naštěstí byla Jane tak rozhozená, že ji ani nenapadlo zpochybnit moje tvrzení, což byla příjemná změna. Většinou ráda cupuje na kousky cokoli, co řeknu.

„To nemůžu,“ úpěla. „To není možný. Nejsou mi TŘI, abych si lila kelímky vody na hlavu, matko! To je hrůza. Víš JISTĚ, že přede mnou nikde neschováváš sprchu?“

„Proč bych před tebou schovávala sprchu?“ překvapila mě (i když popravdě, když jsem se rozhlédla po rozměrech domku, které se dají nejlépe označit za „útulné a kompaktní“, taky jsem tak trochu doufala v pár místností navíc, že by se někde zhmotnily jako ta speciální komnata z Harryho Pottera, ve které cvičil dětské milice).

„Já nevím. Já už nevím, proč děláš cokoli, matko. Opustila jsi tátu, přinutila jsi nás žít v téhle díře a jediné, čím se to snažíš ospravedlnit, jsou řeči o štěbetajících slepicích. Takže by mě nezarazilo, kdybys přede mnou schovávala další koupelnu se sprchou,“ pronesla zahořkle.

„To je od tebe tak nefér,“ řekla jsem. „Nikoho jsem neopustila.“ Polkla jsem další slova, protože jsem se chystala vyjet: „To tvůj táta se odstěhoval pryč, pokud si vzpomínáš, ne já. On potřeboval ‚čas přemýšlet‘, ne já. To já jsem tu pro tebe vždycky byla.“ Podařilo se mi se ale včas zarazit. Hlavou mi zazněl mámin hlas, jak mi povídá ty samé věci, připomíná mi, že to ona je tu oběť a ponouká mě, ať se postavím na její stranu. Nenechám svoji dceru pohlížet na mě jako na oběť a neřeknu jí cokoli, z čeho by měla pocit, že si musí mezi mnou a Simonem vybrat, i kdyby mě to mělo zabít. Jediný důvod, proč se mi povedlo zarazit se a nepovědět dětem o slečně z Madridu, byl ten, aby si nevybíraly stranu. V očích mě stejně pálily slzy z toho, jak je to nespravedlivé, že čím víc se snažím být fér a nenutit je se k nikomu přiklánět, tím víc Jane zuří a nesnáší mě a ze všeho mě viní. Naštěstí vyběhla najít něco jiného, na co si by si mohla stěžovat, a nevšimla si těch protivných slz. Otřela jsem si oči a zamumlala si pro sebe „silná nezávislá žena“, když vtom Peter zespoda zahulákal: „MAMI! Tady jsou DVĚ místnosti se dřezem, jak mám teda vědět, která je kuchyně?“

Zamířila jsem po schodech dolů vysvětlit Peterovi co nejslušnějším způsobem, že VELKÁ místnost s lednicí, skříňkami a stolem je KUCHYNĚ a ta mrňavá komora u zadních dveří, ve které kromě dřezu nic není, je KAMRLÍK. Následovala zdlouhavá debata o tom, co to přesně je kamrlík, na jejímž konci Peter prohlásil: „No, tak pokud je to jen takový zastaralý kumbál, proč tomu prostě NEŘÍKÁŠ kumbál?“ Já mu odpověděla: „Protože tohle je rozkošný, jedinečný, klidný starý domek, zlato, plný charakteru, takže má kamrlík, ne kumbál. Celé je to o duši, víš?“, zatímco si Peter cpal do chřtánu doritos a zmateně na mě zíral.

„Dobře, mami,“ usmál se nakonec blahosklonně. „Můžeme tomu říkat kamrlík, pokud ti to udělá radost.“

Byla jsem tak ohromená, že jsem spor o kamrlík vyhrála tak snadno, a rozhozená, že to bylo jen kvůli tomu, že Peterovi mě bylo líto (ve starém domě všichni kromě mě tvrdohlavě nazývali spižírnu „špajzem“, a to i přes mé časté nabádání, ať tomu říkají „spižírna“, protože „špajz“ zní moc buransky), že jsem mu zapomněla odejmout doritos dřív, než vdechl kompletně celý pytlík.

Stále si je cpal po hrstech do pusy, když se přiřítila Jane a oznámila, že si asi bude muset napustit vanu, a kde máme ručníky? Navrhla jsem jí, že by mohla pomoct s vybalováním, než uteče do koupelny, ale byla jsem chladně informována, že to nepřichází v úvahu a že už tak má dostatečně zničený život. Odpověděla jsem, že možná, jen možná, kdyby projevila SEBEMENŠÍ zájem o svůj nový domov, absence koupelen a sprch by ji tak nezaskočila, ale na to jen obrátila oči v sloup a odfrkla si. Oddechla jsem si, že se to obešlo bez „Do háje, matko!“.

Stále se snažím přijít na to, kdy začala „matka“. Když se učila mluvit, byla jsem pro Jane „maminka“, což je tak strašně sladký, a pak asi ve třech a půl letech si z ní starší děti ve školce dělaly legraci, že říká maminka, a tak přešla na „mamka“. Z toho se stala „máma“, ale tak pozvolna, že ani nevím, kdy se „mamky“ vzdala. Ne že by na tom záleželo, protože proti „mámě“ nic nemám a stejně jen uřvaní zbohatličtí synkové a dcerky s poníky jménem Tarquin (to je jméno pro ně i pro ty poníky) říkají svým matkám „mamko“ i potom, co jim bylo dvanáct. Nebyla jsem ale připravená na den, kdy jsem přestala být i „máma“ a stala se prostě „matkou“ – označením utroušeným jedině se sarkasmem, znechucením, pohrdáním nebo vším najednou. Stydím se, že si neurčitě vzpomínám, jak jsem taky nějakou dobu v pubertě nazývala svou drahou maminku „matkou“ podobně sžíravým způsobem, takže můžu jedině doufat, že to je jen takové období a že z toho vyroste. I když zvažuju, kolik ještě takových zasraných období vydržím, než se moje děti stanou civilizovanými a funkčními členy společnosti.

Mám dojem, že mi lidé povídali „Je to jen takové období.“ posledních patnáct let. Když v noci nespí, to je jen „takové období“. Učení chodit na nočník a všechen bordel s tím spojený je jen „takové období“. Období vzdoru v přelomových dvou letech – „takové období“. Když nechtějí jíst, když odmlouvají, trpí zlozvyky. Když odmítají jít v dětství na kutě, když nejsou schopní v pubertě vylézt z postele před jednou odpoledne bez kopance do řiti, nekonečné zpívání písniček z Ledového království, týdny, během kterých považovali za mučení, že musí nosit kalhoty. Všechno jen „taková období“. Kdy ta „období“ skončí? Ksakru, KDY? Překvapuje mě, že mi žádný z těch všetečků, co strkali nos do toho, co dělat s mým manželstvím („Odejdi od toho šmejda“, „Vydrž s ním kvůli dětem.“, „Musíš se mu pokusit odpustit.“, „Ober ho o poslední penny.“, „Musíš si uvědomit, že u mužů to je jiné.“, „Uřízni mu koule.“), nepověděl, že spaní s neznámými ženami v Madridu je očividně jen „takové období“ a že musím počkat, než z toho Simon vyroste.

„MATKO,“ zakřičela Jane a šťouchla do mě, abych se vrátila na zem. „Pořád jsi mi nenašla ručník.“

„Jane,“ pronesla jsem tak klidně, jak jsem jen dovedla. „Pokud se tak moc potřebuješ vykoupat, budeš si muset najít vlastní ručník sama. Já mám jiné věci na práci.“

Peter něco nesrozumitelného zamumlal a poprskal přitom Jane oranžovými drobky z doritos.

„JEŽÍŠI KRISTE! JE TAK HNUSNEJ! MATKO, UDĚLEJ S NÍM NĚCO!“ zavřeštěla Jane. „Nemůže třeba žít v boudě nebo tak něco?“

Peter polkl a v krátkém okamžiku, kdy nic nejedl, zahulákal: „TY žiješ v boudě! Žiješ se SLEPICEMA! Cha cha cha!“

Jane chvíli dál křičela a Peter se pochechtával s pusou plnou slaných konzervantů a ochucovadel. Já radši v zoufalství opustila místnost. Rozhodla jsem se vybalit svoje knížky. To zní jako příjemná, uklidňující činnost. Taky, jakmile budou na poličce, zakryjí tu obrovskou a příšerně podezřelou skvrnu na květované tapetě, která ještě před pár měsíci vypadala tak půvabně zašle a starobyle, ale teď spíš připomínala něco z Bydlení je hra před přestavbou. Možná, dumala jsem a skládala knížky na místo, bych mohla všechny tapety strhat a vymyslet místo nich nějakou napodobeninu dřevěného obkladu…? Pak jsem našla svoje vydání Jezdců a rozhodla se obveselit se pár stránkami, vždyť se nenajde situace tak vážná, především když jde o podvádějící muže a vzdorovité teenagery, které nečelila jedna z postav Jilly Cooperové s velkou sklenicí vodky s tonikem v ruce a trefnou poznámkou na rtech. Jake si to zrovna poprvé rozdával s Tory ve stájích a já uvažovala, jestli taky vypadám nahatá o tolik hubenější – měla jsem tušení, že ne, a začalo mi s hrůzou docházet, že jestli ještě někdy chci mít sex, budu se MUSET svléknout před cizím mužem, ale abych byla upřímná, možnost, že už nikdy prostě mít sex nebudu, mi přišla o hodně snesitelnější –, když se do ložnice přihnala promočená a vzteklá Jane, syčící jako opařená kočka. Ukázalo se, že má přesně opačný problém – nebyla opařená ani zdaleka, protože když si napustila pěknou velikou vanu a ponořila se do ní, zjistila, že je totálně ledová, protože neteče horká voda.

„Hmm, asi ji museli vypnout, kdyby náhodou trubky zamrzly nebo tak,“ pronesla jsem neurčitě.

„Je DUBEN, matko,“ opáčila Jane. „V dubnu trubky nebudou mrznout! A stejně se odstěhovali teprve včera, jak jsi tvrdila. Proč by na dvacet čtyři hodin vypínali horkou vodu, než se nastěhujeme?“

Netušila jsem, ale nehodlala jsem dát Jane za pravdu. Šťouchala jsem do bojleru, obletovaná Peterem, který opakoval, že ho určitě spraví, když ho pustím se na něj podívat. Nevím, jestli se snažil být k něčemu nebo to jenom zdědil po svém otci, který vždycky tvrdil, že všechno spraví a odmítl zavolat profesionálům, dokud to ještě víc nerozbil.

„Co je k večeři?“ dožadovala se Jane, zatímco jsem s nadějí mačkala spínače a několikrát bojler vypnula a zapnula.

„Ach, bože, já nevím, snažím se spravit bojler,“ vyštěkla jsem.

„Jen jsem se zeptala. To už ani nedostaneme najíst?“

„Jane, je ti patnáct, zvládneš si něco připravit sama. Já se teď snažím opravit ten podělanej bojler.“

„Můžu za tátou? Nesnáším to tady, chci, abys mě odvezla za tátou.“

„Nikam tě neodvezu, protože se snažím opravit bojler, a pokud za ním tak moc chceš, zavolej mu, aby pro tebe přijel.“

„Nebere mi to. Takže mě musíš odvézt ty.“

„Já nemusím nic, jenom spravit tenhle bojler.“

„Ty pro mě NIKDY nic NEUDĚLÁŠ. Vsadím se, že kdyby chtěl k tátovi Peter, tak bys ho odvezla.“

„Já nikam nikoho nepovezu. Tohle je naše první noc v novém domově a bylo by fajn, kdybychom ji strávili společně. Teď mi prosím dej chvíli, ať můžu spravit ten podělanej bojler. PROSÍM!“

„Mami, kdy bude zapojená wifina? Můžeš někam zavolat a zeptat se?“ ozval se Peter.

„JÁ SE SNAŽÍM OPRAVIT BOJLER!“

„Tak kdy jim budeš moct zavolat?“

Kopnutím jsem zavřela dveře kamrlíku a opřela si hlavu o ten na hovno rozbitý bojler. Byla jsem na to sama a snažila se dělat práci za dva. Kdyby tu byl Simon, aspoň mohl on řvát na bojler, zatímco já bych odrážela ustavičné požadavky děcek na jídlo, odvoz a internet. Jenže Simon tu není, připomněla jsem si a cítila v očích opět pálení slz. Nehodlala jsem se nechat zlomit blbým bojlerem. Já to dokážu. Zkusmo jsem do něj udeřila francouzákem. Nic nedělal, když jsem ho praštila štípačkama, ale pracovala jsem s hypotézou, že bojler spadá pod vodoinstalaci a francouzáky se v instalatérství používají, takže to může fungovat líp. Byla jsem na svou logiku docela pyšná, ale bojler zůstal stejně mrtvý jako předtím. Konečně mě napadla poslední věc, než jsem utratila HDP Lucemburska na nouzového instalatéra. Dovrávorala jsem k olejové nádrži (na plyn jsme příliš na venkově) a za světla baterky na mobilu našla ventil, který skoro vypadal, že ukazuje na pozici „zavřeno“.

„Kdo se bojí, nesmí do lesa,“ utrousila jsem, odřela si holeň o stupidně umístěnou zeď a otočila ventilem. Buďto bojler ožije, nebo vypálím barák do základů. Vrátila jsem se dovnitř, narazila si palec o zapomenutý květináč a mrkla na bojler. Pořád nic. Znovu jsem pomačkala všechna tlačítka a nakonec, jako zázrakem, se bojler po zmáčknutí resetu probral. DO PRDELE JO! JÁ TEN BOJLER SPRAVILA!

„MAMÍÍÍ!“ zařval Peter.

„MATKO!“ zavyla Jane.

Triumfálně jsem rozrazila dveře kamrlíku.

„SPRAVILA JSEM BOJLER!“ oznámila jsem. Čekala jsem nejméně fanfáru a čestnou salvu na oslavu. „Měla jsem pravdu, Jane. Vypnuli vodu. Venku!“

Jane si odfrkla. „Tátovi by to určitě došlo před pár hodinama.“

„Nepotřebovala jsem muže, zvládla jsem to sama.“

„No bezva. Můžu jít k Millii?“

„NE! Strávíme hezký večer spolu. Zapálím oheň a uděláme si u něj piknik.“

„Není to zábava?“ řekla jsem zvesela později, když jsem seděla s pejskem po boku před poměrně čadícím krbem.

Jane si od okna odfrkla. Objevila tam slabý signál 4G.

„Jo, docela jo, mami,“ začal opatrně Peter. „Ale s wifinou by to bylo ještě zábavnější, takže kdybys jim mohla ráno zavolat a zjistit, kdy zapojí širokopásmo?“

Pak oheň vyhasl. Pejsek si odfrkl způsobem dost podobným Jane. Něco podezřele zaškrábalo pod prkny podlahy.

„Je to zábava,“ prohlásila jsem rozhodně. Nakonec, jak se říká, občas musíte předstírat, než to vyjde.

Sobota 14. dubna

Můj první víkend v tomhle domě bez dětí. Musím přiznat, že Simon se nabídl, že se o ně minulý víkend postará, aby se nepletly během stěhování do cesty, ale bláhově jsem doufala, že jsou natolik staré a vyspělé, že trochu pomůžou – no jo, jsem věčná optimistka…

Týden mi uběhl rychle mezi zoufalými pokusy najít pracovní oblečení v obrovské hromadě krabic, dny v práci, strávené hlavně srovnáváním všeho na stole do krásných rovných linek a obdivováním čistoty a pořádku kanceláře, návraty domů za dětmi, ze kterých páčím, co celý den dělaly (povalovaly se, jedly a dělaly svinčík – jaká to je radost být teenagerem o prázdninách), chozením kolem a nadáváním, jaký děcka udělala všude bordel, strkáním talířů a sklenic, roztroušených po domě, do myčky a naříkáním, kdo zase vypil všechno mléko. A po večerech jsem se snažila vybalit věci z krabic, zatímco jsem si přála, abych si mohla lehnout, protože jsem sedřená. Absurdní množství krabic mě odrovnalo, nechápu, proč mám tolik krámů.

Když jsme se Simonem prvně spolu začali bydlet, celý náš SPOLEČNÝ majetek se vešel do jeho zrezlého Fordu Fiesta, a ještě zbylo místo. Dvacet něco let později a byly na všechny naše věci třeba dvě velké stěhovací dodávky, a k tomu celý kontejner na odpadky plný zbytečností, nespočet pytlů s věcmi pro charitu a několik výjezdů na skládku. Všechno jsem to balila strašně fofrem, házela jsem to do krabic bez ladu a skladu a slibovala si, že to všechno později roztřídím (tohle uspěchané balení si taky vysloužilo pár překvapených výrazů od stěhováků, když s úkosem koukali na moje krabice s nápisy jako kuchyňské krámy, obecné krámy a – tohle byla jedna z posledních krabic, co jsem balila – další kopa sraček), ale to se ukázalo být obtížnějším, než jsem předpokládala, když jsem vytáhla Janeiny první dupačky – tak mrňavé a pěkně zašlé, ale i tak jsem se jich prostě nemohla zbavit.

V krku mi vyrostl knedlík, když jsem vylovila krabici plnou fotek mě v nemocnici, jak držím maličkou Jane v náručí v těch samých dupačkách a Simon se vedle mě pyšně usmívá. Musely to být jedny z posledních fotek, co jsme pořídili, než jsme přešli na digitální foťák. Pod krabicí s fotkami byly červené knihy plné záznamů o očkování. Potřebuju je? Co když budou děti muset někdy prokázat, že byly očkovány? Dojde na to někdy? Odložila jsem je na hromádku „možná nechat“ a našla jsem Peterovy první boty. Tak droboučký! Pamatovala jsem si den, kdy jsme je koupili. Z toho by taky měla být fotka – prohledala jsem krabici a, jo, byla tam polaroidová fotka z obuvnictví s malým, naštvaným a zamračeným Peterem, který svíral svoji dečku a byl z toho významného dne pěkně otrávený. Má pořád někde tu dečku? Po nákupu bot jsme vyrazili do parku a on měl takovou radost, že může po hřišti poprvé capkat bez opory, jen se mnou po boku, nervózní a připravenou ho chytit, kdyby upadl. Botky rozhodně patřily na hromadu „nechat si“. A co je tohle? Krabička plná drobných lidských zoubků? No jasně že si tohle nechávám, i když se mi všechny zuby pomíchaly a já už neměla ponětí, které patřily komu. Tehdy se objevila Jane. Podívala se na moji krabičku zubů, které jsem se s láskou obdivovala, a prohlásila: „Uvědomuješ si, matko, že jednoho dne umřeš a my budeme muset vyklízet tvůj dům a bude to úplně nechutný, pokud narazíme na něco, jako je krabice s lidskými zuby?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Proč je mámě všechno u ***!.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.