Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Christoph Schulz

Stop době plastové!
Život bez plastů je snadnější, než si myslíte

Přeloženo z německého originálu knihy Christopha Schulze Plastikfrei für Einsteiger, vydaného nakladatelstvím mvg Verlag, Mnichov, Německo, 2019.
First published as „Plastikfrei für Einsteiger“ by Christoph Schulz. © 2019 by mvg Verlag, Muenchner Verlagsgruppe GmbH, Munich, Germany. www.mvg-verlag.de.
All rights reserved.

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz
jako svou 7547. publikaci

Překlad Tomáš Mach
Odpovědná redaktorka Mgr. Dagmar Pilařová
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Formát ePub Štěpán Böhm
Návrh a zpracování obálky Vojtěch Wagner
Fotografie Christoph Schulz, kromě: str. 15 – Daniela Bielfeld,
str. 61, 65, 115 – bezobalový obchod Fräulein Lose ve Freisingu
Ilustrované ikonky Zuzana Böhmová
Počet stran 120
První vydání, Praha 2020
Vytiskla tiskárna TNM Print s.r.o.

Czech Edition © Grada Publishing, a.s., 2020

ISBN 978-80-271-1508-2 (ePub)
ISBN 978-80-271-1507-5 (pdf)
ISBN 978-80-271-2925-6 (print)

Pro všechny lidi, kteří se dívají dopředu
a chtějí po sobě zanechat svět v lepším stavu,
než v jakém byl, když na něj přišli.

O autorovi

Christoph Schulz je ekologický podnikatel a společně se svými přáteli bojuje proti zamořování životního prostředí plastovým odpadem. Jako vystudovaný bankovní úředník a specialista na online marketing spojuje v projektu CareElite – Be Natural Change své odborné znalosti s vášní pro ochranu životního prostředí. Od roku 2017 se stále více lidí přidává k jeho myšlence zbavit svět plastového odpadu.

Na jeho blogu www.careelite.de najdete novinky týkající se přirozeného života bez plastů.

PŘEDMLUVA

„Řekni mi, babi, čím jste si vlastně dříve čistili zuby?“ – „Přece dřevěným kartáčkem,“ odpověděla mi babička s naprostou samozřejmostí. Byl jsem překvapený. Rozhovor, který vypadá, jako bych se s babičkou bavil, když mi bylo deset, proběhl zhruba před dvěma lety a mně tenkrát bylo 27 let. A mít zubní kartáček ze dřeva rozhodně nebyla samozřejmost. Příčina, proč jsem s touto otázkou přišel až takhle pozdě, vězela pouze a jen ve mně. Univerzálně používané plasty jsem do té doby vnímal výhradně skrz jejich dokonalost a užitečnost, ani trochu jsem o nich nepochyboval. Nyní se ale zhluboka nadechnu a začnu pěkně popořadě.

Když mě v roce 1988 máma přivedla na svět, ocitl jsem se přímo uprostřed „doby plastové“. Lékaři mě drželi v jednorázových plastových rukavicích a pupeční šňůru mi přestřihli nůžkami se zelenou plastovou rukojetí. Táta si v igelitové tašce přinesl laskominu na zklidnění nervů – čokoládu, která byla dvakrát, možná i třikrát zabalená v různých plastových obalech. Mnohostranné plasty zažívaly v osmdesátých letech 20. století skutečný boom, a to nejenom v nemocnicích. Kdepak: plasty byly a jsou úplně všude. Zatímco dříve se ještě v mnoha vesnicích mohly nepoužitelné plasty zahrabávat do země, dnes nám již přerůstají přes hlavu – a to nikoli jen u nás, nýbrž všude ve světě. Plasty totiž nejsou biologicky odbouratelné a zůstávají s námi navěky.

Potvrdil mi to zážitek z cesty po Srí Lance, který se mi zaryl hluboko do paměti: Po hodině surfování na jihu ostrova jsem se šel projít několik kilometrů podél vody. Již při surfování jsem narazil na jeden či dva plastové kelímky, při procházce po pláži jsem si ale musel nevěřícně promnout oči. Na písečné pláži vlny převalovaly sem a tam neuvěřitelné množství plastových láhví, kelímků, polystyrenových krabiček a plenek spolu s uhynulými rybami a ptáky. Tento obraz zkázy byl stejně nesnesitelný jako zápach, který ho doprovázel. Mezi vyhozenými jednorázovými obaly jsem objevil i plastovou láhev, která byla stará minimálně 20 let. Její přibližný věk totiž prozradilo vytištěné datum spotřeby. Trochu vybledlé, ale přesto stále dobře čitelné. Na jejím dlouhém průhledném hrdle stálo: Spotřebujte do 18. 5. 1986. V tu chvíli mi to došlo: „Plasty vydrží věčně.“

To byl pro mě rozhodující podnět, abych vypověděl válku nesmrtelnému plastovému odpadu. Přišel jsem, viděl jsem a zjistil jsem. Už jsem nemohl dál stát stranou. Film Plastic Planet od Wernera Booteho byl pro mě tou příslovečnou ránou do palice, po které se mi v hlavě rozsvítilo. Kdyby plasty existovaly již ve středověku, mohl bych na pláži klidně najít plastovou láhev s datem spotřeby do konce roku 1568. Neboť zhruba 500 let trvá, než se běžná plastová láhev rozpadne v moři v důsledku omílání a působení slané vody, větru a vln na neviditelné částečky plastu, tzv. mikroplasty. S každým slovem, které jsem si přečetl, slyšel či zapsal o tolik opěvovaných plastech, jsem čím dál více poznával jejich úskalí. Uvědomil jsem si, že sám jsem dosud plasty používal nadměrně, a tím jsem byl součástí problému. Rozhodl jsem se proto, že se budu podílet na řešení – pokusím se žít bez plastů, jak to jen půjde.

O dva roky později jsem napsal tuto knihu, abych se s ostatními podělil o své čerstvě nabyté vědění a poznatky, a to v podobě jednoduchého programu, který vás v několika málo krocích naučí žít bez plastů. Nebylo to tak, že bych se vzdal peněz, odešel žít do lesů a toulal se bosky krajinou. Jsem úplně normální a otevřený člověk a čestný podnikatel, kterému příroda leží na srdci. Chtěl bych pomoci motivovat lidstvo, aby postupně a s co nejmenšími náklady začalo redukovat svůj plastový odpad. Nejde mi o to plasty zcela vymýtit. Právě naopak: mým cílem je nalézt chytrý způsob zacházení se skutečně užitečnými plasty a ty zbytečné a neužitečné nahradit ekologickými alternativami. Jen tak totiž můžeme přispět k tomu, že naše planeta bude obyvatelná i pro budoucí generace.

POHLED ZA OPONU

Skoro se až nechce věřit, jak moc nám oslňující výhody plastů po více než půl století bránily jasnému pohledu na věc. Tváří v tvář běžnému plastovému kelímku jsem si uvědomil, do jaké pochybné situace jsme se nechali vmanévrovat: Z omezených zásob země čerpáme ropu a přepravujeme ji do rafinerií, kde ji náročným procesem přeměňujeme na plastové kelímky, jež se v balení po 50 kusech dodají prodejci. Ten je prodává za nepatrný peníz, aby pak při nejbližším grilování s přáteli skončily po pěti locích přeslazené limonády v odpadkovém koši hned vedle plastových talířů a plastových vidliček. Místo toho bychom mohli jednoduše vzít skleničku, po skončení akce ji umýt a použít zase příště.

Vyplatí se použít tu a tam vlastní představivost ke kritickému prozkoumání našeho nevědomě nacvičeného, a proto pro nás zdánlivě správného jednání. Nahlédneme-li za oponu, uvidíme, co se nám mnoho představitelů politiky a plastikářského průmyslu snaží co nejdéle tajit – a sice dopady našeho nezřízeného konzumu na naši planetu.

Předkrájená rajčata v plastovém balení za utopickou cenu 100 Kč nebo pomeranče v plastové síťce, ke které navíc dostaneme mikrotenovou tašku zdarma – míra naší pohodlnosti roste stejně jako náš stres a my si chceme ušetřit čas a námahu.

Z výrobků denní potřeby shromáždíme hory zbytečného plastového odpadu, se kterým se pak mnohdy opět setkáme v přírodě. Častěji bychom se však měli dívat za oponu, být chytří a vyhýbat se používání plastů. Rajčata si snad ještě zvládneme nakrájet a pomeranče nemusíme kupovat v plastové síťce, vždyť si je můžeme nabrat přímo z bedny! Touto knihou vám chci v klidu a postupně odhrnout oponu, aby vám nic nebránilo ve výhledu na plastový svět.

Na plážích najdeme plasty všech barev i tvarů, například tento závěsný košíček do WC.

Plastový odpad

Plastový odpad je jako otravný host na slavnostní večeři – vyrušuje a jen tak nezmizí. Vypadá ošklivě a je poměrně silně cítit. Když to shrnu, tak plastový odpad je všechno možné, jen ne sexy. Jen velice málo plastů na jedno použití, ze kterých se vyrábějí například krabičky na prodávané hotové saláty nebo kelímky na kávu, lze recyklovat kvůli rozdílným materiálům a špatnému třídění odpadu.

Plastový odpad se dostane do moře, kde se pomalu rozkládá na prakticky neviditelné nebezpečné mikroplasty.

Ve většině velkých středoevropských měst se plastový odpad téměř každý den odváží. Uf, tak to je štěstí, pomyslíte si – sejde z očí, sejde z mysli. Teď si ale představte, že budete celý rok skladovat plastové odpady doma ve svém pokoji. Jak velkou horu plastů myslíte, že navršíte za rok? To vám mohu říct přesně. Například každý Němec vyprodukuje průměrně 37 kg plastového odpadu ročně. Ve vašem pokoji by tedy stálo přibližně 20 plných velkých pytlů s prázdnými láhvemi od mycích prostředků, vymačkaných tub od zubních past, zasmrádlých obalů od sýrů, nepotřebných mikrotenových tašek a mnoho dalších zbytečných obalů z domácnosti.

V Německu mohou mluvit o štěstí, že mají systém recyklace, díky kterému se alespoň zhruba polovina vzniklého plastového odpadu recykluje. V zemích jako Indie, Indonésie, Brazílie či Thajsko odpad odvážejí rozhrkané traktory s děravými přívěsy v nepravidelných intervalech na nejbližší neobydlené místo. Z tohoto odpadu však jen nepatrné množství vzniká přímo v daném místě, neboť velké západní koncerny lačnící po zisku chtějí své výrobky prodávat ve všech zemích světa, a neztrácejí proto čas úvahami o odpadové situaci v rozvojových zemích. Plastový odpad je však celosvětový problém, který se týká každého z nás.

Že každý rok končí zhruba 32 milionů tun plastového odpadu ve volné přírodě, je logickým důsledkem našeho poblouznění plasty. V rámci osvěty a ochrany moří před následky našeho nevědomého masového konzumu pravidelně podporuji a organizuji akce po celém světě, při kterých uklízíme pláže. Při těchto úklidech člověk narazí na každou představitelnou podobu plastového odpadu – od nevratné plastové láhve přes závěsný košíček do WC až po plnou plenu. Stejně jako plastová láhev potřebuje i jednorázová plena minimálně 500 let, aby se rozložila na jednotlivé částečky. Cigaretové nedopalky se podle svého složení rozkládají dva roky až pět let. Ve světě přitom končí denně deset miliard nedopalků na zemi místo v popelníku, pokud ovšem neskončí dříve v žaludku nějakého ptáka. Mikrotenové tašky a sáčky používáme přibližně deset až dvacet minut. Pak putují deset až dvacet let mořem, kde se jimi krmí mořské želvy, které je považují za medúzy. I když nám plastové láhve a všechny ostatní věci z plastu, které bez rozmyslu házíme za sebe, za několik desetiletí nebo století zmizí z očí, jejich drobné částečky na Zemi zůstávají navěky a páchají značné škody. Přes mořské živočichy se mikročástice plastu dostávají i do lidského potravního řetězce. V oceánech se minimálně v pěti obrovských odpadkových vírech (tzv. odpadkových skvrnách) poháněných mořskými proudy přemílají miliony plastových úlomků. Jen v tichomořské odpadkové skvrně se pohybuje na 80 000 tun plastového odpadu. V moři již celkově skončilo okolo 300 milionů tun plastu. Podle odhadů se 70 % plastového odpadu vznáší v moři nebo leží na jeho dně, 15 % plave na povrchu a 15 % je naplaveno na plážích.

Plná popelnice čeká na popeláře.

I když nám mikrotenové tašky vyhozením do moře zmizí z očí, můžeme si být jisti, že dříve nebo později ublíží jinému tvorovi. Každý rok zahynou sta tisíce delfínů, želv a dalších obyvatel moře, jakož i mořských ptáků kvůli našemu bezohlednému životnímu stylu, pro který je charakteristické plýtvání. Zvířata považují plastové kousky, jako jsou například víčka od láhví, sáčky nebo zapalovače, za potravu a požírají je. Nedokážou je ale strávit a obvykle ani vyloučit. Mořští ptáci používají rybářské vlasce, části sítí a jiné plasty ke stavbě svých hnízd. Jelikož jsou však plasty materiál, který jen tak nepovolí, mnoho ptáků se do nich osudově zamotá, následně zahyne a jejich mrtvá tělíčka pak visí z hnízda jako oběšenec na šibenici. Mladým želvám se na krku zachytávají kroužky od plechovkových balení piv či jiných nápojů a ty jim pak časem zarůstají do krku. Kroužky přitom nepovolují a zařezávají se jim do masa. Tím dochází k nepřirozeným deformacím zvířat, což končí jejich předčasnou smrtí. Další past pro řadu mořských živočichů představují zpřetrhané plastové rybářské sítě, které jsou unášeny mořskými proudy. Čím déle o tom přemýšlím, tím je mi jasnější, že skutečnými monstry a netvory na této planetě jsme my, lidé. Nikdo jiný není odpovědný za to, že podle vědeckých prognóz by v roce 2050 mohlo v moři plavat více plastu než ryb a ostatních podmořských živočichů.

Tím si však sami velmi rychle podřezáváme větev, na které sedíme. I když pomineme skutečnost, že změkčovadla v plastech nabourávají naši hormonální rovnováhu, nelze přehlédnout to, že kousky plastů rozvážejí jako taxikáři zárodky cholery a jiných nemocí, které na nich ulpí, do všech koutů oceánů. Působením mořských proudů se choroboplodné zárodky dostanou i do míst, kde by se jinak nikdy neobjevily. Největší neznámou pro naše zdraví ale představují mikroplasty – nepatrné částečky plastů menší než pět milimetrů. Do moře se dostávají z oblečení, laciné kosmetiky, ojetých pneumatik, podrážek bot a rozpadajících se plastových odpadů. Ani čističky je nedokážou zachytit. Bylo potvrzeno, že mušle, ryby a humři se krmí mikroplasty, které pro ně představují rychlé občerstvení. Tak se jedovaté látky dostávají do buněk zvířat, na nichž si pak s požitkem pochutnáváme. Dopady na naše zdraví dosud nebyly dostatečně prozkoumány, ale již dnes vzbuzují nepříjemnou pachuť.

Všechno do jedné popelnice

Při výrobě plastů se nespotřebuje jenom ropa, ale i spousta energie a vody. Recyklace odpadu tak představuje obrovský potenciál. Proto musíme ke třídění odpadu přistupovat jako k důležité součásti našeho každodenního života. Ve většině vyspělých zemí najdeme rozmanité kontejnery, do kterých vyhazujeme odpad. Ať jsou modré, zelené, žluté, nebo hnědé, většinou do nich házíme úplně všechno. Zdá se, že žlutá popelnice u nás nemá zrovna jednoduchý život. Ačkoli je určena pouze pro plastový odpad, musí spolykat vše, co do ní nacpeme. Stejně tak pracovníci v třídírnách odpadu musí někdy pořádně zalapat po dechu, když vidí, co všechno do ní lidé vyhodí: obsah kočičího záchodku, levnou propisovačku s potiskem ekologické firmy, zmačkané krabice od pizzy, zavařovací sklenice, jednorázová plastová holítka, nepopsaná CD, použité papírové kapesníky či zapáchající nedopalky od cigaret.

To je jen několik nezvaných hostů, kteří se dostali do popelářského auta, ačkoli nebyli oficiálně pozváni. Je jedno, proč se tito černí pasažéři dostali do žlutého kontejneru, zda z lenosti nebo nevědomosti svých bývalých majitelů, s velkou pravděpodobností skončí ve spalovně. Téma třídění odpadu je tak rozsáhlé, že by se o něm dala napsat samostatná kniha. Já se proto zaměřím pouze na plastový odpad.

Co smí dovnitř a co ne

Takže co se smí vhazovat do žlutého kontejneru a co nikoli? „V podstatě všechny prázdné jednorázové obaly, které nejsou vyrobeny z papíru, lepenky či skla.“ Tak zní odpověď firmy Schönmackers, která se zabývá likvidací odpadu, a myslí tím takzvané lehké obaly z plastů, kovů, kompozitů a přírodních materiálů, které všechny do jednoho slouží k jedinému účelu, a sice k ochraně výrobku.

Polopaticky řečeno sem patří obaly od zeleniny, krabičky od hotových salátů, fólie z mrazených pizz, nápojové kartony, plastové korky, prázdné tuby od zubní pasty, vypotřebované dózy od sprejů a kelímky od jogurtů. Poslední uvedená položka nemusí být perfektně vyčištěná; stačí jogurt sníst a kelímek pečlivě vyškrabat lžičkou. Při recyklaci kelímků od jogurtu se tak jako tak používá voda. Jednotlivé kelímky od jogurtů byste ale neměli vkládat do sebe, přestože tím ušetříte místo v odpadkovém koši. Komplikuje to proces recyklace.

A co plné plenky na jedno použití, poškrábané hračky, použitý papírový kapesník či zmačkaná hliníková fólie od pečených brambor? To vše bez výjimky patří do směsného odpadu. Použité jednorázové plenky jsou sice z velké části vyrobeny z plastů, ale obsahují fekálie, které se ze zdravotních důvodů musí likvidovat jako směsný odpad a ten se spaluje. Ani hliníková fólie odmotaná doma z role nepatří do žlutého kontejneru, ačkoli je v podstatě recyklovatelná. Jelikož ale nesloužila jako obalový materiál, nemá tam co dělat. Například v Německu jsou žluté kontejnery (a zdarma rozdávané žluté pytle do domácností) financovány výhradně z povinných poplatků průmyslových podniků, které dávají plastové obaly do oběhu. V konečném důsledku ale tyto poplatky platí spotřebitel, neboť firmy si je započítají do prodejní ceny.

I prázdné baterie často končí mezi plasty, ať již z pohodlnosti, nebo nevědomosti. Baterie ale obsahují rtuť, a musí se proto likvidovat zvlášť. Můžete se jich jednoduše zbavit v každém obchodě, kde je prodávají. Totéž platí pro CD a DVD disky, které se náročným způsobem vyrábějí z kvalitního polykarbonátu. Tyto disky byste měli vyhazovat do zvláštních sběrných boxů v komunálních sběrných dvorech nebo v obchodech, kde je prodávají, aby se zajistila surovina pro jejich výrobu.

Obyčejný sáček z plastu – co přesně jsou ale plasty zač?

Základní informace o plastech

Co je to vlastně plast? Pokud člověk není náhodou zrovna chemik, pak na tuto otázku většinou odpoví „ééé“, „hmm... plast“, „pff, to je dobrá otázka“, „to si musím vygooglit“. Kdo však chce vyhrát v boji proti plýtvání plasty v běžném životě, měl by znát alespoň základní fakta.

Co jsou to vlastně plasty?

Z ropy se vydestiluje surový benzin, který se následně krakuje a syntetizuje, čímž vznikají plasty. Jsou natolik odolné, že je mikroorganismy už nejsou schopny zcela rozložit. Každý plastový výrobek (například plastová láhev) je takzvaný polymer, který se skládá z mnoha malých, pevných monomerů. Plastovou láhev si představte jako velké puzzle složené z mnoha dílků. Složené puzzle je polymer, jednotlivé dílky jsou monomery. Pevná krabička na hotový salát, ohebná lžička na jedno použití či houbička na mytí nádobí – to vše jsou polymery. Že jsou vyrobeny z různých plastů, na to nemusí být člověk chemik, to se pozná již při jejich ohnutí. Různě se chovají, i když je vystavíme působení tepla. Lžička na jedno použití je termoplast, který se při zahřátí jednoduše rozteče. Naproti tomu krabička na salát je z duroplastu, jenž si i při silném zahřátí zachovává svůj tvar. Houbička na nádobí je termoplastický elastomer, který když stlačíme, tak se po uvolnění tlaku opět vrátí do své původní podoby a při působení tepla se zpravidla nedeformuje.

Monomery u plastové lžičky jsou zřetězeny jako lana, která oddělují jednotlivé plavecké dráhy na bazénu. Proto jsou termoplasty měkké. V krabičce na salát je každý monomer spojen minimálně se dvěma dalšími monomery, díky čemuž je krabička tvrdá a při vysoké teplotě si zachovává svůj tvar. Termoplastický elastomer je něco jako společný potomek krabičky a lžičky, neboť jeho monomery jsou pospojovány jak do řetězu, tak trojdimenzionálně mezi sebou, avšak ne tak hustě jako u krabičky.

Druhy plastů lze rozlišovat nejen podle jejich tvrdosti a odolnosti vůči teplu. Například elastický fitness náramek má úplně jinou pevnost v tahu než pestrobarevné poutko mobilního telefonu, měkké houbové utěrky umějí nasávat vodu, zatímco tvrdé plastové obracečky vodu odpuzují. Plasty jsou zkrátka chameleoni mezi materiály.

Výhody a nevýhody

Plasty jsou neuvěřitelně flexibilní a můžeme je použít prakticky kdekoli, byť je to škodlivé pro naše zdraví i životní prostředí. Plasty jsou odolné, lehké a jejich výroba není drahá. Nelze ale přehlédnout druhou stranu této plastové mince. Opěvované plasty se vyrábějí z omezené suroviny a nejsou biologicky odbouratelné – každý rok končí zhruba 32 milionů tun plastového odpadu ve volné přírodě. Bylo by však chybou posuzovat plasty pouze z hlediska jejich neekologičnosti a škodlivosti pro naše zdraví. Mnohostranné plasty nám totiž zároveň umožňují zachytávat větrnou energii, snadněji přepravovat zboží, sterilně balit léky. Kdo chce žít maximálně bez plastů, nemusí se hned stát jejich bigotním odpůrcem. Postačí, když se naučí plasty smysluplně používat. Tak například není potřeba kupovat předem oloupaná vejce v plastovém obalu. Kdo má dvě zdravé ruce, může si je přece oloupat sám! To se dá zvládnout.

Smysluplné využití plastů představuje třeba zateplení bytu, které snižuje náklady na vytápění a šetří přírodní zdroje. Plasty s obtížnou výslovností jako polyuretan (PUR) a polyisokyanurát (PIR) mají totiž tepelněizolační vlastnosti a zejména v chladných dnech pomáhají v domě udržovat náročně a draze vyrobené teplo. Nebo například elektrické kabely a vodiče jsou izolovány polyetylenem, který je odolný vůči poškození, odpuzuje vodu a má velký elektrický odpor.

Jak se plasty recyklují?

Bubnová síta, magnety nad dopravníky a separátory na bázi vířivých proudů představují nejmodernější technologie pro co neúčinnější třídění recyklovatelného plastového odpadu v třídírnách odpadu. Plastový odpad ze žluté popelnice stojí na rozcestí: Je-li nepoškozený a dobře roztříděný, pak se zpracovává na materiál. Tento plastový odpad se používá na výrobu obalové fólie, kelímků nebo přepravek na láhve. Jeho monomery se od sebe při výrobě neoddělují. Se špatně roztříděným nebo poškozeným plastovým odpadem je to o něco složitější – zpracovává se totiž na surovinu, nikoli na materiál. Malé pospojované monomery u mikrotenové tašky se od sebe oddělí a poté, co absolvují kolečko ve vysoké peci, opět získáme ropu, uhlí či zemní plyn. Pokud se plasty nedají zpracovat na materiál ani surovinu, lze při jejich energetickém zpracování využít jejich silnou stránku a získat z nich alespoň cennou energii. Bez ohledu na to, jakou cestou se použitý plast vydá, vždy se pro něj nakonec najde nějaké opětovné využití – to ovšem neplatí o plastovém odpadu vyhozeném do volné přírody.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Stop době plastové!.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.