Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Mgr. Renata Havránková, Ph.D. – editorka

KLINICKÁ RADIOBIOLOGIE

Autorský kolektiv:
Ing. Julia Čuprová, Ph.D., RNDr. Martin Falk, Ph.D., RNDr. Iva Falková, Ph.D., Mgr. Zuzana Freitinger Skalická, Ph.D., prof. Aleksander Nikolajevič Grebenyuk, DrSc., Mgr. Jiří Havránek, Mgr. Renata Havránková, Ph.D., plk. gšt. prof. MUDr. Jan M. Horáček, Ph.D., prof. MUDr. Ladislav Jebavý, CSc., prof. RNDr. Emil Kormúth, CSc., prof. MUDr. Leoš Navrátil, CSc., MBA, dr. h. c., doc. MUDr. Pavel Žák, Ph.D.

Recenzenti:
MUDr. Radka Lohynská, Ph.D.
prof. MUDr. Jan Österreicher, Ph.D.

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2020
Cover Photo © depositphotos.com, 2020

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 7494. publikaci
Obrázky dodali autoři.
Odpovědná redaktorka Mgr. Helena Vorlová
Sazba, zlom a obrázky 2.3, 2.4, 2.6, 2.7, 2.8, 2.14, 3.1, 3.2 a 3.5 podle podkladů autorů
překreslil Ing. Vladimír Meško
Počet stran 184
1. vydání, Praha 2020

Vytiskla Tiskárna v Ráji s.r.o., Pardubice

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění však pro autory ani pro nakladatelství nevyplývají žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-271-1350-7 (ePub)
ISBN 978-80-271-1349-1 (pdf)
ISBN 978-80-247-4098-0 (print)

Autorský kolektiv

Ing. Julia ČUPROVÁ, Ph.D.

odborná asistentka katedry zdravotnických oborů a ochrany obyvatelstva Fakulty biomedicínského inženýrství Českého vysokého učení technického v Praze

RNDr. Martin FALK, Ph.D.

vedoucí vědecký pracovník a vedoucí Oddělení radiobiologie a buněčné biologie na Biofyzikálním ústavu Akademie věd České republiky v Brně. Vyučuje na Masarykově univerzitě radiační biofyziku.

RNDr. Iva FALKOVÁ, Ph.D.

vědecká pracovnice na Biofyzikálním ústavu Akademie věd České republiky v Brně, kde se v Oddělení radiobiologie a buněčné biologie věnuje výzkumu zejména nádorových onemocnění

Mgr. Zuzana FREITINGER SKALICKÁ, Ph.D.

ředitelka Ústavu radiologie, toxikologie a ochrany obyvatelstva Zdravotně sociální fakulty Jihočeské univerzity v Českých Budějovicích

Prof. Aleksander Nikolajevič GREBENYUK, DrSc.

profesor katedry medicíny katastrof I. Sankt-Petersburgské lékařské univerzity akademika I. P. Pavlova a viceprezident Radiobiologické společnosti Ruské akademie věd a člen vědecké rady pro radiobiologii Ruské akademie věd

Mgr. Jiří HAVRÁNEK

odborný asistent Ústavu radiologie, toxikologie a ochrany obyvatelstva Zdravotně sociální fakulty Jihočeské univerzity v Českých Budějovicích a inspektor Státního úřadu pro jadernou bezpečnost

Mgr. Renata HAVRÁNKOVÁ, Ph.D.

odborná asistentka katedry zdravotnických oborů a ochrany obyvatelstva Fakulty biomedicínského inženýrství Českého vysokého učení technického v Praze a Ústavu radiologie, toxikologie a ochrany obyvatelstva Zdravotně sociální fakulty Jihočeské univerzity v Českých Budějovicích

Plk. gšt. prof. MUDr. Jan M. HORÁČEK, Ph.D.

vedoucí katedry vojenského vnitřního lékařství a vojenské hygieny Fakulty vojenského zdravotnictví Univerzity obrany v Hradci Králové a IV. interní hematologická klinika Fakultní nemocnice Hradec Králové

Prof. MUDr. Ladislav JEBAVÝ, CSc.

katedra vojenského vnitřního lékařství a vojenské hygieny Fakulty vojenského zdravotnictví Univerzity obrany v Hradci Králové a vedoucí Střediska speciální zdravotní péče o osoby ozářené při radiačních nehodách IV. interní hematologické kliniky Fakultní nemocnice Hradec Králové

Prof. RNDr. Emil KORMÚTH, CSc.

profesor genetiky na Univerzitě KwaZulu-Natal v Durbanu v Jihoafrické republice, na které prošel řadou akademických pozic (vedoucí vědecký pracovník, vedoucí katedry, děkan fakulty). Odborně se zaměřuje na možnosti molekulárních diagnostických metod na úrovni RNA a DNA. Je hostujícím profesorem Českého vysokého učení technického v Praze. Přednáší na Fakultě biomedicínského inženýrství. Do roku 1990 byl odborným asistentem Katedry biologie a lékařské genetiky FVL UK v Praze.

Prof. MUDr. Leoš NAVRÁTIL, CSc., MBA, dr. h. c.

vedoucí katedry zdravotnických oborů a ochrany obyvatelstva Fakulty biomedicínského inženýrství Českého vysokého učení technického v Praze

Doc. MUDr. Pavel ŽÁK, Ph.D.

přednosta IV. interní hematologické kliniky Fakultní nemocnice Hradec Králové a Lékařská fakulta Univerzity Karlovy v Hradci Králové

Předmluva

Základní metody léčby zhoubných nádorů představují chirurgie, radioterapie, systémová terapie a podpůrná terapie. Chirurgické zákroky a radioterapie patří mezi lokální metody léčby malignit. Léčba ionizujícím zářením se praktikuje od začátku 20. století a zejména v jeho prvních 20–30 letech je vývoj radioterapie velmi úzce spojen s radiobiologií a výzkumem základních technik radioterapie a její frakcionace. Na základě radiobiologických výzkumů a zkušeností v praxi byla stanovena základní schémata frakcionací a matematických modelů k určení léčebných účinků a reakcí zdravých tkání a orgánů. Celý vývoj radioterapie je spojen s poznatky radiobiologie, jednak s výzkumem na úrovni buněčných kultur a jednak na využití radiobiologických modelů v klinické praxi léčby ionizujícím zářením.

Poznatky radiobiologie jsou pro další vývoj léčby zářením významné. S rychlým vývojem přístrojového vybavení radioterapeutických pracovišť se více uplatňují už dříve známé poznatky radiobiologie, například využití vysokých jednotlivých dávek záření v případě stereotaktické radioterapie a radiochirurgie. Bez výzkumů v radiobiologii si nelze představit teoretické a praktické využití současné léčby zářením s chemoterapií či cílenými biologickými preparáty. Tento směr výzkumu patří mezi priority společného výzkumu. K tomu lze přiřadit poznatky v oblasti využití částicové radioterapie (protonová terapie, terapie uhlíkovými ionty apod.), velkoobjemové radioterapie nebo v nanotechnologii.

Osobně jsem rád, že v posledních letech Společnost radiační onkologie, biologie a fyziky a Společnost pro radiobiologii a krizové plánování, zabývající se radiobiologií a radioterapií, k sobě nacházejí opět úzký vztah a spolupracují na některých společných problémech. Předkládaná publikace je toho důkazem a rozhodně se stane i studijním materiálem pro lékaře připravující se ke specializované odbornosti z radiační onkologie.

červen 2019

prof. MUDr. Pavel Šlampa, CSc.

místopředseda Společnosti radiační

onkologie, biologie a fyziky ČLS JEP

Předmluva editorky

Československá radiobiologie vždy patřila mezi obory, na které může být naše věda hrdá. Její tradice se odvíjí od vědce světového formátu, akademika Františka Běhounka a jeho žáka prof. MUDr. et RNDr. Ferdinanda Herčíka, DrSc., zakladatele Biofyzikálního ústavu Československé akademie věd (její nástupkyní je Akademie věd České republiky). Největší rozmach zaznamenala v padesátých až osmdesátých letech 20. století, kdy byla klíčovým oborem pro řadu výzkumných, univerzitních i léčebných center, doslova od Příbrami po Košice.

Výsledky získané na těchto pracovištích byly cenné nejen pro vojenský výzkum, který tehdy hrál prioritní úlohu, ale rovněž pro obory radiační hygiena, farmakologie, ekologie a zejména pro řadu lékařských oborů, jako jsou radioterapie, nukleární medicína, rentgenologie, hematologie, transplantologie a další. Určitě nebylo náhodné, že jeden ze zakladatelů nukleární medicíny prof. MUDr. Zdeněk Dienstbier, DrSc., dr. h. c. byl i významným, světově uznávaným radiobiologem, stejně jako řada dalších. Výsledky jejich práce našly uznání daleko za hranicemi naší vlasti.

Od posledního vydání rukopisu věnovaného klinické radiobiologii uplynulo více než 15 let. Je to příliš dlouhá doba s ohledem na rozvoj nových laboratorních a fyzikálních metod, které byly v této době rozvinuty a které znamenají významný přínos i pro nové radiobiologické poznatky. Ty pak využívá celá řada oborů, které jsem zmínila výše.

Chtěla bych proto poděkovat jak všem členům autorského kolektivu, tak i oponentům. Jejich kritické pohledy pomohly k výraznému zkvalitnění a aktualizaci textu učebnice. A bylo by chybou neocenit pomoc všech pracovníků zdravotnické redakce nakladatelství GRADA Publishing.

září 2019

Mgr. Renata Havránková, Ph.D.

Seznam použitých zkratek

A

adenin

AČR

Armáda České republiky

AET

aminoetylizotiouronium

ANO

akutní nemoc z ozáření

APL

akutní promyelocytární leukemie

ATP

adenozintrifosfát

BER

bázová excizní reparace

C

cytosin

CDK

cyklin-dependentní kinázy

CGH

comparative genome hybridization

CMV

cytomegalovirus

CNS

centrální nervový systém

COMBO-FISH

Combinatorial Oligo FISH

CT

computed tomography, výpočetní tomografie

ctDNA

circulating tumor DNA, cirkulující nádorová DNA

ČLS JEP

Česká lékařská společnost Jana Evangelisty Purkyně

ČR

Česká republika

ČSAV

Československá akademie věd

ČSR

Česká socialistická republika

ČVUT

České vysoké učení technické

3D-CRT

three dimensional conformal radiation therapy, trojrozměrná konformní radioterapie

DDR

DNA damage response

DMSO

dimethylsulfoxid

DNA

deoxyribonukleová kyselina

DRF

dose reduction factor, redukční faktor dávky

DSB

double strand break, dvouřetězcový zlom

DTPA

kyselina dietylentriaminpentaoctová

DVI

Disaster Victims Identification (tým pro identifikaci obětí hromadných neštěstí)

ED

účinná dávka

EDTA

kyselina etylendiaminotetraoctová

FISH

fluorescenční in situ hybridizace

FN HK

Fakultní nemocnice Hradec Králové

FVL UK

Fakulta všeobecného lékařství Univerzity Karlovy

G

guanin

GŘC ČR

Generální ředitelství Celní správy ČR

Gy

gray

GvHD

graft versus host disease, reakce štěpu proti hostiteli

HCL

kyselina chlorovodíková

HDR

high dose rate, vysoký dávkový příkon

HLA

human leucocyte antigen

HR

homologní rekombinace

HSV

herpes simplex virus

HX

hypoxantin

HZS ČR

Hasičský záchranný sbor České republiky

CHART

contionous hyperfractionated accelerated radiotherapy, kontinuální hyperfrakcionovaná akcelerace

CHARTWEL

continuous hyperfractionated accelerated radiotherapy weekend less

CHNO

chronická nemoc z ozáření

IAEA

International Atomic Energy Agency, Mezinárodní agentura pro atomovou energii

IDL

insertion-deletion loops

IGRT

image guided radiotherapy, radioterapie řízená obrazem

IL

interleukin

IMRT

intensity modulated radiotherapy, radioterapie s modulovanou intenzitou svazku

INES

The International Nuclear Event Scale, Mezinárodní stupnice jaderných událostí

IOS

integrované operační středisko

IVIG

intravenózní imunoglobulin

IZS

integrovaný záchranný systém

JIP

jednotka intenzivní péče

JPO

jednotky požární ochrany

KÚBNM

katedra a ústav biofyziky a nukleární medicíny

LD

letální dávka

LDR

low dose rate, nízký dávkový příkon

LET

linear energy transfer, lineární přenos energie

LF UK

Lékařská fakulta Univerzity Karlovy

LNT model

linear non-treshold, lineární bezprahový model

LZS

letecká záchranná služba

mBand (M-Band)

mnohobarevné pruhování chromozomů

mDNA

mediátorová DNA

MDR

medium dose rate, střední dávkový příkon

mFISH

mnohobarevná fluorescenční in situ hybridizace

MMEJ

microhomology-mediated end-joining, mikrohomologií zprostředkované spojování konců

MMR

mismatch repair, oprava chybného párování bází

MRI

magnetic resonance imaging, magnetická rezonance

mRNA

mediátorová RNA

mtDNA

mitochondriální DNA

MU

mimořádná událost

MV-GŘ HZS ČR

Ministerstvo vnitra – Generální ředitelství Hasičského záchranného sboru České republiky

NATO

The North Atlantic Treaty Organization, Severoatlantická aliance

NBS1

Nijmegen breakage syndrom 1

NCOZ SKPV

Národní centrála proti organizovanému zločinu Služby kriminální policie a vyšetřování

NER

nukleotidová excizní reparace

NES

jaderný exportní signál

NHEJ

non-homologous end-joining, nehomologní spojování konců

NLP

nelékařský pracovník

NLS

jaderný lokalizační signál

NOR

organizátory jadérka

NP

nadzemní podlaží

NSD

nominální standardní dávka

NTCP

normal tissue complication propability

OC GŘC

Operační centrum Generálního ředitelství cel

OER

oxygen enhancement ratio, kyslíkový efekt

OHIP

oddělení hematologické intenzivní péče

OPIS

operační a informační středisko

OSN

Organizace spojených národů

OS OO PP ČR

Operační středisko operačního odboru
Policejního prezidia ČR

PCC

předčasná chromozomová kondenzace

PCR

polymerase chain reaction, polymerázová řetězová reakce

PČR

Policie České republiky

pDNA

plastidová DNA

PDR

pulsed dose rate, pulsní dávkový příkon

PET

pozitronová emisní tomografie

PKB

progenitorové krvetvorné buňky

PNA

peptidová nukleová kyselina

31. prchbo

31. pluk radiační, chemické a biologické ochrany

RES

retikuloendoteliální soustava

RNA

ribonukleová kyselina

ROS

kyslíkové radikály

rRNA

ribozomální RNA

RT

radioterapie

S

Svedbergova sedimentační jednotka

SH

sulfhydrylová skupina

SIB

simultánní integrovaný boost

SKY

spektrální karyotypování

SMLM

single molecule localization microscopy

SOC MO ČR

Společné operační centrum Ministerstva obrany
České republiky

SRP

signal recognition particle

SSA

single strand annealing, jednořetězcová hybridizace

SSB

single strand break, jednořetězcový zlom

SSZP

Středisko speciální zdravotní péče o osoby ozářené
při radiačních nehodách

STED

stimulated emission depletion microscopy

SÚJB

Státní úřad pro jadernou bezpečnost

SÚJCHBO

Státní ústav jaderné, chemické a biologické ochrany

SÚRO

Státní ústav radiační ochrany

Sv

sievert

T

thymin

TCP

tumor cure/control propability

TDF

time, dose, fractionation

TNF

tumor necrosis factor

TNT

trinitrotoluen

TR

terapeutický poměr

tRNA

transferová RNA

U

uracil

USA

Spojené státy americké

UZ

ultrazvuk

VAS

vizuální analogová škála

VLA JEP

Vojenská lékařská akademie Jana Evangelisty Purkyně

VLVDÚ JEP

Vojenský lékařský výzkumný a doškolovací ústav
Jana Evangelisty Purkyně

VMAT

volumetric arc therapy, radioterapie s objemově modulovanou toxicitou

VOD

venookluzivní nemoc

VZV

varicella zoster virus

X

xantin

ZNGŠ

zástupce náčelníka Generálního štábu

ZOS

zdravotnické operační středisko

ZZS

zdravotnická záchranná služba

1Pár slov k historii československé radiobiologie

I když je název kapitoly věnován především historii československé radiobiologie, nelze úvodem nevzpomenout osmi velkých osobností, které zásadním způsobem ovlivnily rozvoj radiologie.

Prvním z uvedených velikánů byl Wilhelm Conrad Röntgen (1845–1923) (obr. 1.1), který v noci z 8. na 9. listopadu 1895 pozoroval ve své univerzitní laboratoři (obr. 1.2) ve Würzburgu neznámé paprsky, které označil jako paprsky X.

Obr. 1.1 Wilhelm Conrad Röntgen
(https://commons.wikimedia.org/wiki/ Category:Wilhelm_Conrad_Röntgen)

Obr. 1.2 Univerzitní laboratoř Wilhelma Conrada Röntgena
(archiv autora)

Dalším významným článkem byl Francouz Antoine Henri Becquerel (1852–1908), profesor pařížské Polytechnické fakulty (obr. 1.3), který v roce 1896 při zkoumání fluorescence uranových solí detekoval přirozenou radioaktivitu.

Obr. 1.3 Antoine Henri Becquerel
(http://edu.techmania.cz/cs/encyklopedie/vedec/1055/becquerel)

I následující jména jsou spojena s metropolí Francie. Jsou jimi manželé Curie, Marie – rozená Skłodowská (1867–1936) a Pierre (1859–1906) (obr. 1.4). Jako první popsali techniku izolace radioaktivních izotopů a dva nové prvky – radium a polonium. Pierre Curie byl žákem Henriho Becquerela a svou vědeckou kariéru začínala v jeho laboratoři i Marie. Ta po předčasné smrti manžela pokračovala v započaté vědecké práci.

Obr. 1.4 Manželé Pierre a Marie Curie
(https://cs.wikipedia.org/wiki/Marie_Curie-Sklodowská)

Mezi její významné zásluhy patří mimo jiné založení pařížského Institutu radia, ve kterém, po jejím úmrtí, pokračovali v práci její prvorozená dcera Irène Joliot-Curie (1987–1956) společně se svým manželem Frédéricem Joliot-Curiem (1900–1958). Institut se stal jednou ze čtyř světových laboratoří zkoumajících radioaktivitu – společně s Cavendishovou laboratoří při Cambridgeské univerzitě, Institutem pro výzkum radia ve Vídni a Institutem chemie císaře Wiléma v Berlíně. V letech 1920–1922 v Institutu radia pracoval také významný československý fyzik, akademik František Běhounek, kterému budou věnovány následující řádky.

V prvním roce I. světové války (1914–1918) založila Marie Curie francouzské vojenské radiologické centrum, včetně jeho mobilních jednotek, které výrazným způsobem pomohlo vojenským lékařům v diagnostice válečných zranění. Velitelem jedné z těchto jednotek byl Jean Alban Bergonié (1857–1925) (obr. 1.5), náčelník lékařských radiografických zařízení 18. divize francouzské armády. Odborná veřejnost jej považovala za mimořádnou osobnost, brilantní a vizionářskou ve svých názorech. Ve 26 letech byl jmenován profesorem lékařské fyziky a od roku 1896 se věnoval hlubšímu poznání rentgenového záření.

Obr. 1.5 Jean Alban Bergonié
(https://www.bergonie.fr/histoire/histoire-bergonie_pr-jean-alban-bergonie/)

Později svůj odborný zájem rozšířil na ochranu před ionizujícím zářením. V roce 1902 se setkal v Bordeaux s Louis Mathieu Frédéric Adrien Tribondeau (1872–1918) (obr. 1.6), který byl francouzským námořním lékařem. I on měl obdivuhodně široký odborný záběr, od biochemie přes bakteriologii po radiobiologii a dermatologii. Spolupráce obou těchto vědců vyústila v roce 1906 ke zjištění, že radiosenzitivita tkáně je přímo úměrná její reprodukční aktivitě a nepřímo úměrná stupni diferenciace buněk. Tedy, že nejcitlivější k ionizujícímu záření jsou rychle se dělící nebo málo diferencované buňky, které najdeme v pohlavní nebo v lymfatické tkáni či v kostní dřeni. Toto pravidlo označujeme na jejich počest jako „zákon Bergonie a Tribondeau“.

Obr. 1.6 Louis Mathieu Frédéric Adrien Tribondeau
(http://ecole.nav.traditions.free.fr/officiers_tribondeau_louis.htm)

První učebnici věnovanou problematice radiologie psanou v češtině vydává v roce 1923 pod názvem „Radium: jeho vlastnosti, použití a výroba u nás i v cizině“ (obr. 1.7) po svém návratu z Paříže František Běhounek (1898–1973) (obr. 1.8).

Obr. 1.7 První učebnice radiologie v češtině
(archiv autora)

Obr. 1.8 František Běhounek
(http://www.horolezeckaabeceda.cz/aktualita.php?id=317)

V následujícím roce vydává další učebnici věnovanou jak radiu, tak rentgenovým paprskům. Akademik Běhounek byl všestranný fyzik, který se vedle ionizujícího záření věnoval výzkumu atmosférické elektřiny. V roce 1926 založil a v letech 1933–1945 vedl Státní radiologický ústav. V letech 1936–1938 se podílel na založení observatoře atmosférické elektřiny na Štrbském plese. Mezitím se zúčastnil dvou vědeckých výprav k severnímu pólu. Po roce 1945 působil ve vedoucích funkcích na Československé akademii věd a Univerzitě Karlově. Od roku 1956 vedl katedru dozimetrie ionizujícího záření na Fakultě technické a jaderné fyziky Univerzity Karlovy (na založení fakulty se osobně podílel). Tato fakulta přešla v roce 1959 pod České vysoké učení technické v Praze (ČVUT). V roce 1960 byl jmenován akademikem.

Za významného žáka akademika Běhounka je považován prof. RNDr. Vilém Santholzer, DrSc. (1903–1972) (obr. 1.9). V roce 1928 nastoupil do Státního radiologického ústavu, kde pod vedením Františka Běhounka studoval příčiny „jáchymovské nemoci horníků“. Po II. světové válce působil na Ministerstvu zdravotnictví ČSR, odkud v roce 1950 přešel na katedru lékařské fyziky Lékařské fakulty Univerzity Karlovy (LF UK) v Hradci Králové. V letech 1951–1958 v hodnosti plukovníka vedl tuto katedru na Vojenské lékařské akademii Jana Evangelisty Purkyně (VLA JEP). V roce 1951 byl současně 7 měsíců děkanem Vysoké školy chemické v Pardubicích (základ dnešní Univerzity Pardubice). Věnoval se především možnostem mírového využití atomové energie, nebezpečí jejího zneužití i jejího využití při dobývání vesmíru.

Obr. 1.9 Vilém Santholzer
(https://www.upce.cz/univerzita/historie/kdo/santholzer.html)

Další významnou osobností, uznávanou již před II. světovou válkou, byl profesor Masarykovy univerzity MUDr. et RNDr. Ferdinand Herčík, DrSc. (1905–1966) (obr. 1.10), který se experimentálním radiobiologickým studiím věnoval již od roku 1932. Zejména studoval biologické účinky všech druhů krátkovlnného záření. Stal se průkopníkem československé biofyziky a zakladatelem československé radiobiologie. Po zavření českých vysokých škol v roce 1939 pracoval Ferdinand Herčík v Zemském radioléčebném ústavu (dnes Masarykův onkologický ústav), kde se věnoval radioterapii a tajně pokračoval v experimentech. V letech 1949–1950 byl děkanem Lékařské fakulty Masarykovy univerzity. Dne 1. února 1954 založil v Brně Biofyzikální laboratoř Československé akademie věd (ČSAV), která 1. ledna 1955 získala statut Biofyzikálního ústavu ČSAV, který patří mezi významná vědecká pracoviště dodnes. Ve stejném roce byl jmenován členem korespondentem ČSAV. V období 1953–1959 byl prorektorem Masarykovy univerzity pro vědu a výzkum. V roce 1956 se stal členem, v letech 1960–1961 místopředsedou a 1961–1962 předsedou Vědeckého výboru Organizace spojených národů pro účinky atomového záření v New Yorku. Významně se podílel na dosažení mezinárodní dohody o zákazu nadzemních pokusných jaderných výbuchů. Od roku 1963 byl členem výboru Mezinárodní asociace pro radiační výzkum. Předčasná smrt prof. Herčíka byla způsobena akutním infarktem myokardu, nikoliv, jak je chybně v literárních zdrojích uváděno, v důsledku nemoci z ozáření.

Obr. 1.10 Ferdinand Herčík
(www.encyklopedie.brna.cz)

Diagnostické využití rentgenového záření zaznamenáváme již od konce 19. století. V lednu 1897 jej poprvé na chirurgické klinice Všeobecné nemocnice v Českém království použil prof. MUDr. Rudolf Tomáš Jedlička (1869–1926) (obr. 1.11), který diagnostikoval přítomnost cizího tělesa (hřebíků) v žaludku sedláka z Podřipska. V témže roce vybudoval první rentgenový kabinet v hotelu U černého koně, kde prováděl jako první v Rakousku-Uhersku skiagrafická vyšetření a z ekonomických důvodů přístroj sloužil i k pobavení hostů. Masivní rozvoj rentgenologie nastal v prvním desetiletí 20. století a také v armádě během I. světové války (viz výše). Pokud se týká radioterapeutického využití, byl to opět – jako první v Rakousko-Uherské monarchii – prof. Jedlička, který začal v terapii využívat radiovou sůl poté, co ji izolovala Marie Curie Skłodowská. V květnu 1914 otevřel Pražské sanatorium (dnes Ústav pro péči o matku a dítě v Praze 4, Podolí).

Obr. 1.11 Rudolf Tomáš Jedlička (uprostřed v rozepnutém plášti), v pozadí budova Pražského sanatoria
(https://www.upmd.cz/rudolf-jedlicka/)

Po I. světové válce byl v Československu patrný výrazný rozvoj radioterapeutických oddělení. V roce 1922 bylo otevřeno radiumterapeutické oddělení při nemocnici v Praze na Vinohradech a v roce 1927 radioterapeutický ústav v Pražském sanatoriu v Praze-Podolí tak, jak si přál, v té době již zesnulý prof. Jedlička. O 4 roky později pak bylo založeno „radiové emanatorium“ na Lékařské fakultě Univerzity Komenského v Bratislavě a v roce 1935 byla založena Masarykova léčebna v Brně na Žlutém kopci. Konečně v roce 1936 se otevřel Radioléčebný ústav Čs. spolku pro zkoumání a léčbu zhoubných nádorů v nemocnici v Praze Na Bulovce (dnes Ústav radiační onkologie), který vedl doc. MUDr. František Vladimír Novák (1894–1940), který společně s prof. Františkem Běhounkem vydal v roce 1937 první českou učebnici Lékařské radiologie.

Období II. světové války bylo ve znamení vývoje atomové zbraně. Jaderná bomba byla poprvé zkonstruována ve Spojených státech amerických (USA) v rámci vojenského projektu Manhattan. Výzkum probíhal v laboratořích v Los Alamos pod vedením Roberta Jacoba Oppenheimera. Pokusný výbuch byl proveden v poušti v Novém Mexiku 16. července 1945. Další vyrobené bomby již byly určeny pro zničení měst a záhubu obyvatelstva. Dne 6. srpna 1945 v 8:16 svrhlo americké letectvo uranovou jadernou pumu na Hirošimu a o 3 dny později, 9. srpna 1945 v 11:02, plutoniovou pumu na Nagasaki. Tyto dva výbuchy do dnešních dní představují jediné použití jaderných zbraní proti civilistům či v ozbrojeném konfliktu.

I když to nebylo nikdy zcela oficiálně potvrzeno, mnohé indicie napovídají, že minimálně od roku 1942 usilovalo o vlastní atomovou bombu nacistické Německo. Měla být zkonstruována nejpozději v roce 1945. Podle mnohých svědectví byl v říjnu v roce 1944 nedaleko města Lűbeck proveden zkušební jaderný výbuch. Postupimská konference, jejíž hlavním cílem bylo projednání poválečného uspořádání Německa, probíhala od 17. července do 2. srpna 1945 na zámku Cecilienhof. Právě na ní informoval Harry S. Truman (prezident USA) Josifa Vissarionoviče Stalina (generální tajemník Komunistické strany Sovětského svazu, předseda Rady lidových komisařů, lidový komisař obrany a vrchní velitel sovětských vojsk) o úspěších USA ve vývoji atomové zbraně. Podle svědectví přijal sovětský představitel tuto informaci s naprostým klidem (lze tedy předpokládat, že tato informace nebyla pro něho novinkou). Odpovědí byl test první sovětské atomové zbraně na střelnici 150 km od města Semipalatinsk (dnes Semej) v Kazachstánu. V roce 1952 otestovala svou první atomovou bombu Velká Británie, roku 1960 ji následovala Francie a roku 1964 Čína. Jaderné zbraně má či měla řada dalších států (Indie, Pákistán, Jihoafrická republika, Severní Korea a pravděpodobně Izrael). Přelom čtyřicátých a padesátých let 20. století byl ve znamení rychle se rozvíjející studené války. Dne 4. dubna 1949 byl ve Washingtonu podepsán deseti zakládajícími státy vojenský pakt NATO (North Atlantic Treaty Organization). Reakcí na přijetí Německé spolkové republiky do tohoto paktu 9. května 1955 bylo založení Varšavské smlouvy (Smlouva o přátelství, spolupráci a vzájemné pomoci) dne 14. května 1955 osmi státy včetně Československé republiky.

Atomová energie pochopitelně našla využití i v jiných odvětvích než v medicíně a ve vojenství. Příkladem je energetika nebo doprava. První jaderná elektrárna na světě, úspěšně spuštěná 27. června 1954, byla v Obninsku nedaleko Moskvy. Atomová elektrárna je dnes muzeem (obr. 1.12). Pokud se týká dopravy, využívá se atomová energie především k pohonu ledoborců a ponorek. Ruská federace má jako jediná na světě k dispozici deset atomových ledoborců. Nejstarším z nich je ledoborec Lenin, který byl spuštěn na vodu v roce 1959 a od roku 1989 je muzejním exponátem v Murmansku. První atomová ponorka byla ale sestrojena v USA a zařazena do služby v roce 1954, v Sovětském svazu pak o 4 roky později.

Obr. 1.12 První atomová elektrárna na světě v Obninsku
(archiv autora)

Možnosti využití jaderné energie vedly po II. světové válce k rozvoji řady dalších vědních oborů (chemie, biologie, fyziky), před které se začalo vkládat adjektivum jaderný. Kromě mírového využívání jaderné energie zaznamenáváme také investici obrovských finančních prostředků do vývoje jaderných zbraní. I když řadu poznatků získaných tímto výzkumem bylo možné dříve či později využít v civilním sektoru, nelze zastírat, že hlavním cílem získání účinné jaderné zbraně byla, v době stupňující se studené války, likvidace protivníka. Bez ohledu na politické zřízení. Nejen pro vývoj, ale také k ochraně před následky působení ionizujícího záření potřebovali potencionální uživatelé znát řadu informací, které jim mohl poskytnout jen systematický výzkum vybranými vědeckými pracovišti, radiobiologická nevyjímaje. Tato pracoviště získala pro svou vědeckou práci poměrně značné finanční prostředky a mohla výrazným způsobem posunout poznání o mechanizmu účinku ionizujícího záření na živý organizmus. Československá republika nebyla výjimkou a je nutné zdůraznit, že poznatky níže uvedených pracovišť byly na vysoké úrovni. Pochopitelně, řada z nich tehdy měla označení tajné, ale i po jejich odtajnění v roce 1990 sklidila uznání z druhé strany v té době již neexistující „železné opony“.

Můžeme mluvit o zlatém věku radiobiologie. Jejími klíčovými úkoly mezi roky 1950–1990 bylo studium:

▶ochrany obyvatelstva a vojsk v případě použití jaderných zbraní nebo při haváriích civilních jaderných zdrojů;

▶akutní a chronické nemoci z ozáření, možnosti diagnostiky a terapie, specifika sdružených a kombinovaných forem poškození;

▶vlivu jaderné energetiky na životní prostředí;

▶diagnostických a terapeutických možností využití ionizujícího záření v medicíně;

▶kosmického záření v rámci programu Interkosmos.

Radiobiologii se v této době intenzivně věnovalo minimálně deset vědecko-výzkumných a univerzitních pracovišť (a to jak v Čechách, tak na Slovensku). Mezi klíčové události patří založení Biofyzikálního ústavu ČSAV v Brně v roce 1955, dnes Akademie věd České republiky, ve kterém hrála a hraje radiobiologická sekce klíčovou úlohu. Za připomenutí stojí předsednictví prof. MUDr. Milana Pospíšila, DrSc. (1929–2014) v pracovní skupině pro kosmickou biologii a lékařství při československé komisi pro spolupráci ve výzkumu a využití kosmického prostoru „Interkosmos“. Podle vyjádření plk. Ing. Vladimíra Remka vědecké úspěchy československých pracovišť v tomto programu podpořily skutečnost, že tehdejší Československo se stalo v roce 1978 třetím státem světa, který měl svého kosmonauta.

V září roku 1957 převzal vedení Fyzikálního ústavu Fakulty všeobecného lékařství Univerzity Karlovy (FVL UK, dnes 1. lékařská fakulta UK) prof. MUDr. Zdeněk Dienstbier, DrSc., dr. h. c. (1926–2012) (obr. 1.13). Pracoviště bylo následně přejmenováno na Ústav lékařské fyziky a později na Katedru a ústav biofyziky a nukleární medicíny (KÚBNM). Zdeněk Dienstbier byl prvním docentem radiobiologie v Československu. V 1964 byl jmenován profesorem v oboru nukleární medicína. Protože dokázal propojit badatelský radiobiologický výzkum s klinickou praxí (prof. Dienstbier byl několik let odborným asistentem na I. interní klinice FVL UK) s potřebou své doby a podle požadavků vojenské radiobiologie, podařilo se mu v šedesátých letech 20. století vybudovat ústav s náročným a rozsáhlým vědecko-výzkumným programem, který byl svého času největším pracovištěm v rámci Univerzity Karlovy. Tři funkční období byl členem výboru Evropské radiobiologické společnosti, v letech 1971–1972 jejím prezidentem. Řadu let působil jako předseda výboru Společnosti nukleární medicíny a radiační hygieny České lékařské společnosti Jana Evangelisty Purkyně (ČLS JEP).

Obr. 1.13 Zdeněk Dienstbier
(archiv autora)

Pracovníci KÚBNM se podíleli ve spolupráci s oddělením klinické biochemie Ústřední vojenské nemocnici v Praze v čele s plk. doc. MUDr. Miloslavem Arientem, CSc. a s oddělením hematologie a krevní transfuze vedeném plk. prof. MUDr. Evženem Skalou, CSc. na řešení otázek diagnostiky akutní nemoci z ozáření, chemické radioprotekce, patogeneze a léčby hemoragického syndromu. Na FVL UK v Praze se k radiobiologickému výzkumu připojili především prof. MUDr. Jiří Šonka, DrSc. v oblasti endokrinologie a při studiích postradiačních metabolických změn, prof. MUDr. Tomáš Trávníček, CSc., prof. MUDr. Jiří Neuwirt, CSc. a prof. MUDr. Emanuel Nečas, DrSc. v problematice kmenových buněk a transplantace kostní dřeně. Potřebné chemické syntetické studie zabezpečoval prof. Ing. Jiří Jarý, DrSc. z Laboratoře monosacharidů Vysoké školy chemicko-technologické v Praze. V roce 1991 došlo k rozdělení KÚBNM na Ústav nukleární medicíny a Ústav biofyziky (dnes Ústav biofyziky a informatiky).

Stupňující se mezinárodní napětí na přelomu čtyřicátých a padesátých let vedlo v roce 1950 k založení radiobiologického oddělení při zdravotním odboru Vojenského technického ústavu v Praze. Náčelníkem byl jmenován plk. MUDr. Josef Šveda (1916–1982) (obr. 1.14), který po založení VLA přešel v roce 1952 do Hradce Králové na oddělení radiologické ochrany, vytvořeném při katedře radiologie VLA a radiologické kliniky Fakultní nemocnice v Hradci Králové vedené plk. prof. MUDr. Janem Bašteckým, DrSc. (1899–1979).

Obr. 1.14 Josef Šveda
(archiv autora)

Na tomto oddělení začala pracovat první generace vojenských radiobiologů, vedle plk. MUDr. Josefa Švedy, který byl jeho náčelníkem mezi roky 1957–1975, plk. MUDr. František Morávek, CSc. (1915–2006), plk. doc. MUDr. Vojtěch Vondráček, CSc. (1923–2008), plk. MUDr. Antonín Šmíd, CSc. (1928–2000) a pozdější přednosta Ústavu lékařské biofyziky 3. lékařské fakulty UK plk. prof. MUDr. Vlastimil Slouka, CSc. (1927–2014).

Katedra radiobiologie Vojenského lékařského výzkumného a doškolovacího ústavu Jana Evangelisty Purkyně (VLVDÚ JEP) v Hradci Králové byla ustavena 1. září 1963. Prvním náčelníkem katedry radiobiologie se v roce 1963 stal plk. prof. MUDr. Josef Mráz, CSc. (1918–1975) (obr. 1.15), který byl v roce 1968 jmenován prvním profesorem vojenské radiobiologie Univerzity Karlovy.

Obr. 1.15 Josef Mráz
(archiv autora)

Obr. 1.16 Milan Dostál
(archiv autora)

V letech 1975–1985 vedl katedru radiobiologie plk. prof. MUDr. Milan Dostál, CSc. (1925–2009) (obr. 1.16).

Po jeho odchodu do důchodu byl náčelníkem katedry v období 1986–1987 plk. prof. MUDr. Pavel Kuna, DrSc. (1940–2018) (obr. 1.17). Ten byl v roce 1987 jmenován náčelníkem VLVDÚ JEP a v témže roce se stal náčelníkem – rektorem znovuobnovené VLA JEP (byl jím do roku 1990).

Obr. 1.17 Pavel Kuna
(archiv autora)

Do funkce náčelníka katedry byl jmenován v roce 1987 plk. doc. MUDr. Pavel Petýrek, CSc. (1936–2014), který ji vedl až do reorganizace VLA JEP v roce 1998, kdy se radiobiologické pracoviště s radioizotopovou laboratoří stalo součástí Ústavu radiobiologie a imunologie. Zvláštní zřetel věnovala katedra v osmdesátých letech supraletálním dávkám záření, kdy ozařovala laboratorní zvířata neutrony štěpení v tepelné koloně reaktoru VVR-S Ústavu jaderného výzkumu. Nelze opominout ani experimenty s rychlými neutrony na izochronním cyklotronu U 120 M v Ústavu jaderné fyziky ČSAV v Řeži u Prahy.

V Hradci Králové existovalo ještě druhé radiobiologické pracoviště – Ústav pro experimentální a klinickou radiobiologii a využití radioizotopů LF UK v Hradci Králové vedený prof. MUDr. Ivanem Vodičkou, CSc. (1932–2001) (obr. 1.18), který v letech 1985–1990 zastával rovněž funkci děkana fakulty a 1983–1990 byl přednostou Ústavu lékařské biofyziky. Ústav rozpracoval řešení otázek diagnostiky, patogeneze, profylaxe a léčby akutní nemoci z ozáření, vnitřní a zevní kontaminace radioaktivními látkami a otázky experimentální onkologie.

Obr. 1.18 Ivan Vodička
(archiv autora)

Radiobiologické zaměření se promítlo do výzkumu dalších kateder jak VLVDÚ, resp. VLA JEP, tak kateder a ústavů Lékařské a Farmaceutické fakulty UK v Hradci Králové a Ústavu experimentální biofarmacie ČSAV. Zde je na místě připomenout si alespoň jedno jméno, akademika Jaroslava Květiny (prof. RNDr. PhMr. Jaroslav Květina, DrSc., dr. h. c.) (*1930) (obr. 1.19), kterého lze oprávněně považovat za zakladatele evropské radiobiologické farmakologie.

Obr. 1.19 Jaroslav Květina
(https://www.kcvl.cz/cs/jaroslavkvetina.aspx)

Mezi významná československá radiobiologická pracoviště v sedmdesátých a osmdesátých letech 20. století patřila katedra všeobecné biologie Přírodovědecké fakulty Univerzity Pavla Jozefa Šafárika v Košicích. Radiobiologové této katedry se soustředili především na studium chronického a opakovaného zevního gama ozáření. Jejím dlouholetým přednostou byl žák prof. Herčíka prof. MUDr. Milan Praslička, DrSc. (1923–1985) (obr. 1.20), později akademik Slovenské akademie věd. Z tohoto pracoviště je nutné připomenout minimálně ještě tři jména: prof. MUDr. Ivan Ahlers, DrSc. (*1933), prof. MUDr. Eva Ahlersová, DrSc. (*1934) a prof. RNDr. Eva Mišúrová, CSc. (*1936).

Obr. 1.20 Milan Praslička
(https://www.upjs.sk/public/media/7896/prof.%20Praslicka.pdf)

Radiobiologickým otázkám významným pro radiační ochranu se systematicky věnoval doc. MUDr. Jan Müller, CSc. (1914–2004), který byl vedoucím odboru ionizujícího záření Ústavu hygieny a práce a chorob z povolání. Hlavním zaměřením odboru byly epidemiologické studie u horníků uranových dolů. V roce 1968 emigroval doc. Müller do Kanady. V rozpracovaných studiích pokračovali jeho spolupracovníci a žáci ve Výzkumném ústavu hygieny záření, který byl později transformován v Centrum hygieny záření Institutu hygieny a epidemiologie (dnes Státní zdravotní ústav) v Praze. Studie byly zaměřeny na chromozomové aberace, radiační epidemiologii, patofyziologii krvetvorby po ozáření a některé radiotoxikologické otázky. Je na místě si připomenout prof. MUDr. Vladislava Klenera, CSc. (*1927) a MUDr. Emila Kunze, CSc. (1930–2012). Později zde pracoval vynikající radiobiolog a jaderný fyzik Ing. Zdeněk Prouza, CSc. (1940–2013), který předtím působil na KÚBNM. Své hluboké znalosti později využil jako místopředseda Státního úřadu pro jadernou bezpečnost (SÚJB) a zástupce ředitele Státního ústavu radiační ochrany (SÚRO), v.v.i.

Již výše zmíněný MUDr. Antonín Šmíd, CSc. přešel v sedmdesátých letech do Závodního ústavu národního zdraví uranového průmyslu v Příbrami, kde vytvořil významnou radiobiologickou skupinu, která je v současné době přetransformována do Státního ústavu jaderné, chemické a biologické ochrany, v.v.i. (SÚJCHBO) v Milíně.

Rovněž nelze opomenout radiobiologické studie spojené s využitím radonové kůry a radia v brachyterapii jako unikátní analgetické léčebné metody v Lázních Jáchymov, za kterými stojí doc. MUDr. Vlastislav Hlavatý, CSc. (1933–2014), který dříve rovněž působil na KÚBNM.

Po roce 1990 došlo v radiobiologickém výzkumu k zásadním změnám – jak po stránce organizační, tak ekonomické a odborného zaměření. Postupně byl redukován počet radiobiologických pracovišť, řada z nich zanikla nebo přešla na jinou problematiku. Jedná se o důsledek výrazné redukce finančních toků a nižší zájem dotčených orgánů o výzkum v této oblasti. Řada odborníků odešla buď do důchodu, nebo na jiná pracoviště a zájem mladší generace o obor se snížil. Atmosféra devadesátých let se nesla v duchu sbližování, demilitarizace a i mezi politickými špičkami převládaly názory, že nebezpečí válečného konfliktu je minimální, a je tedy zbytečné v tomto směru investovat do výzkumu. Potřebu zkoumat v oblasti vlivu ionizujícího záření na lidský organizmus nepociťovala ani medicína a nemalý vliv mají neziskové a ekologické iniciativy brojící proti jaderné energetice. Toto období bez výraznější redukce přežil pouze Biofyzikální ústav Akademie věd České republiky v Brně. K výrazné personální redukci došlo na katedře vojenské radiobiologie Fakulty vojenského zdravotnictví Univerzity obrany nebo na Ústavu biofyziky a informatiky 1. LF UK. Zcela zanikl radiobiologický výzkum na Lékařské fakultě UK v Hradci Králové či na Lékařské fakultě Univerzity Palackého v Olomouci. Závodní ústav národního zdraví Uranového průmyslu v Příbrami rovněž zanikl, část jeho pracovníků přenesla radiobiologickou problematiku do nově koncipovaného Státního ústavu jaderné, chemické a biologické ochrany, v.v.i. Rozdělením Československa (1. leden 1993) došlo k výrazné redukci spolupráce se slovenskými pracovišti. Na druhé straně vznikly dvě nové radiobiologické skupiny, jednak v Ústavu radiologie, toxikologie a ochrany obyvatelstva Zdravotně sociální fakulty Jihočeské univerzity v Českých Budějovicích, jednak na katedře zdravotnických oborů a ochrany obyvatelstva Fakulty biomedicínského inženýrství ČVUT v Praze. Obě úzce spolupracují s historickými radiobiologickými centry.

Mění se koncepce oboru v souladu se zahraničními trendy. Expanzivní rozvoj laboratorní techniky zaměřil výzkum na intracelulární změny. Zvýšila se pozornost na radiobiologii vlivu nízkých radiačních dávek, rychlou a přesnou biodozimetrii a ochranu obyvatelstva včetně nebezpečí radiologického terorizmu. Vedle vlivu ionizujícího záření se zvýšila pozornost na studium vlivu neionizujících forem, především laseru a magnetického pole. V tomto směru vzniklo několik klinických pracovišť, které se dané problematice intenzivně věnují.

Jak jsme již naznačili, českoslovenští radiobiologové sehráli významnou úlohu nejen v oblasti vědecké práce, ale i v životě odborných společností a podíleli se na organizaci významných vědeckých konferencí.

Dne 5. listopadu 1959 byla založena Evropská radiobiologická společnost (dnes European Radiation Research Society) a mezi zakládajícími členy byli rovněž radiobiologové z Československa. Ti již 3. a 4. listopadu 1955 uspořádali v Brně první československou radiobiologickou konferenci. Následně, 23. února 1956, byla založena Biofyzikální společnost (v té době označována jako sekce) ČLS JEP (jejím předsedou byl prof. Ferdinand Herčík, místopředsedy prof. Milan Praslička a prof. Zdeněk Dienstbier a jednatelem prof. Vlastimil Slouka). Záhy se vytvořily sekce radiobiologická, radiohygienická, pro diagnostické využití radioizotopů a chladová. Biofyzikální společnost se v roce 1965 přejmenovala na Společnost nukleární medicíny a radiační hygieny, v roce 1990 na Společnost nukleární medicíny. První mezinárodní akcí bylo Sympozium o biologických účincích záření a použití radioizotopů v biologii a v lékařství konané 16. až 18. října 1958 v Praze. Významnou akcí byla 5. konference Evropské radiobiologické společnosti, která se konala v roce 1967 ve Špindlerově Mlýně na Bedřichově za účasti významných, mezinárodně uznávaných, radiobiologů. S cílem umožnit a rozšířit tehdy omezené mezinárodní kontakty, hlavně nastupující generaci radiobiologů, uspořádala Společnost nukleární medicíny a radiační hygieny ve spolupráci s ČSAV 1. radiobiologickou konferenci socialistických zemí opět ve Špindlerově Mlýně ve dnech 7. až 11. října 1974 za účasti 265 československých účastníků a 198 zahraničních vědců s rozsáhlým vědeckým programem v 17 sekcích. I. sjezd Československé společnosti nukleární medicíny a radiační hygieny ČLS JEP se uskutečnil ve dnech 8. až 12. listopadu 1981 v hotelu Olympik v Praze při příležitosti 25. výročí jejího založení. Do té doby se odborníci všech tří sekcí scházeli samostatně. Konference se zúčastnilo 450 odborníků, zaznělo 221 přednášek. Praha hostila radiobiology z celého světa ještě dvakrát. V roce 1985 v prostorách Karolina, kdy se konala 19. konference Evropské radiobiologické společnosti a potřetí na 37. setkání v roce 2009 v hotelu Diplomat (obr. 1.21).

Současná Společnost pro radiobiologii a krizové plánování ČLS JEP byla založena v únoru 1992 v Brně. V současné době je kolektivním členem dvou evropských vědeckých společností. Již výše uvedené European Radiation Research Society a International Academy for Laser Medicine and Surgery. V obou společnostech má Společnost pro radiobiologii a krizové plánování zastoupení ve výboru. Vývoj v oblasti klinických oborů souvisejících s radiobiologií vedl k založení dalších samostatných odborných společností. Česká radiologická společnost České lékařské společnosti J. E. Purkyně byla založena 1924 v pražském sanatoriu v Podolí jako Československá společnost pro röntgenologii a radiologii. U vzniku stáli prim. MUDr. Antonín Čipera (1884–1962) a profesor chirurgie a radiologie prof. MUDr. Rudolf Tomáš Jedlička (1869–1926). Dále byla v roce 1990 založena Společnost pro radiační onkologii, biologii a fyziku ČLS JEP, jejímž prvním předsedou byl prim. MUDr. Zdeněk Chodounský (1928–2001).

Obr. 1.21 37. konference Evropské radiobiologické společnosti v Praze v roce 2009
(archiv autora)

Základní literatura

DIENSTBIER Z. 25 let Československé společnosti nukleární medicíny a radiační hygieny. Čas. Lék. čes. 1981; 120(31–32): 963–967. ISSN 1803-6597

DIENSTBIER Z. Hirošima/svědomí lidstva. Praha: Avicenum 1979, 112 s., č. 08-032-79.

DOSTÁL M. Ke vzniku a rozvoji vojenské radiobiologie. Sborník VLVDÚ JEP, zvláštní číslo k 25. výročí založení VLVDÚ JEP. Hradec Králové 1983; 581–588.

CHROBÁK L., et al. Lékařská fakulta Univerzity Karlovy v Hradci Králové 1945–1995. Hradec Králové: ATD 1995, 159 s. ISBN 80-901524-2-2

KUNA P. Chemická radioprotekce. Praha: Avicenum 1985, 148 s. ISBN 08-078-85.

KUNA P., NAVRÁTIL L., DOSTÁL M. Příspěvek k historii radiobiologie v Čechách, na Moravě a na Slovensku. Kontakt 2008; (10): 214–225. ISSN 1212-4117

MAZÁK J., BENEŠ A., DOSTÁL M., HOTTMAR Z., KNAJFL J., SLOUKA V., ŠMÍD A., VONDRÁČEK V. Nemoc z ozáření. Praha: Naše vojsko 1962, 164 s., č. 28-112-62. Vojenská zdravotnická knihovna sv. 22.

SANTHOLZER V. Mírové využití atomové energie. Praha: Melantrich 1949, 347 s.

2Buňka – základní jednotka života

2.1Vznik buněk

Pokud si omezíme filozoficky komplikovanou definici života pouze na organizmy plně a samostatně schopné své vlastní reprodukce, lze tvrdit, že je vše živé tvořeno základními morfologicko-funkčními jednotkami – buňkami (latinsky cellula) (obr. 2.1). Existují sice i nebuněčné formy živých soustav, například viry, viroidy a virusoidy, zde je ale problematické mluvit o organizmech v pravém slova smyslu. Samy o sobě se viry ani ostatní zmíněné infekční částice nedokážou reprodukovat a při své replikaci více či méně spoléhají na systémy napadených buněk nebo dokonce jiných nebuněčných živých soustav. Můžeme je proto považovat spíše za jakési molekulární vnitrobuněčné parazity představované prostou genetickou informací, případně chráněnou proteinovým obalem, která však pro samostatný život nepostačuje. Specifickou kategorii potom reprezentují priony – infekční proteinové částice, které zcela postrádají genetickou informaci, přesto se v buňkách množí a vyvolávají smrtelné choroby živočichů i člověka. Priony představují patologické protějšky normálních proteinů, běžně přítomných v buňkách, od kterých se liší pouze svou konformací, tj. prostorovou strukturou molekuly a „infekčností“. Při kontaktu s normálními proteiny na ně svou konformaci přenášejí, čímž je přetvářejí v patologické, a tato reakce se lavinovitě šíří.1 S ohledem na zaměření této knihy můžeme ještě zdůraznit, že priony jsou extrémně radiorezistentní.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Klinická radiobiologie.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.