Copyright © 2019 by Peter Lehr

Originally published by Yale University Press

Translation © Dalibor Míček, 2020

All rights reserved

ISBN 978-80-242-6726-5

ÚVOD

NEČEKANÝ NÁVRAT PIRÁTSTVÍ

Ponurý listopadový den. Loď plavící se ze Šanghaje do Port Klangu v Malajsii si razí cestu vlnami Jihočínského moře. Posádka třiadvaceti námořníků koná svou práci a nevšímá si desítek malých rybářských člunů, které plují v její blízkosti. Vtom se na palubu zničehonic vyšplhá několik po zuby ozbrojených mužů, kteří mávají dlouhými noži a střelnými zbraněmi. Ozbrojenci rychle přemohou vyděšenou posádku a uvězní ji v nákladovém prostoru. O něco později jsou zajatci se zavázanýma očima vyvedeni zpátky na palubu. Útočníci je dostrkají k zábradlí a tam je zmlátí palicemi, pobodají nebo postřílejí. Konečný osud je pro všechny stejný: všech třiadvacet, někteří ještě živí, je shozeno přes palubu, aby se odstranily všechny stopy hrůzného zločinu. Údajně „i za takzvaného zlatého věku pirátství v sedmnáctém a osmnáctém století jen zřídka došlo k bestiálnějšímu a chladnokrevnějšímu vraždění, než jakého se dopustili ti, kteří přepadli tuto loď“.1 Jenže k útoku nedošlo kdysi ve vzdálené minulosti – odehrál se dne 16. listopadu 1998 a jeho obětí se stala loď pro přepravu sypkého zboží MV (motor vessel – motorové plavidlo) Cheung Son.

Masakr na lodi Cheung Son a další podobné události, k nimž došlo v devadesátých letech minulého století, mají jedno společné: přes veškeré barbarství prošly v podstatě nepovšimnuty. Pokud se vůbec pirátství dostalo do pozornosti širší veřejnosti, bylo to obvykle prostřednictvím zbeletrizovaných příběhů, jako je například román Roberta Louise Stevensona Ostrov pokladů nebo hollywoodské filmy Černý pirát (1926) s Douglasem Fairbanksem, Kapitán Blood (1935) s Errolem Flynnem nebo moderní a velmi úspěšná série Piráti z Karibiku (od 2003) s Johnnym Deppem. Piráti, kteří v těchto knihách a filmech vystupují, nejsou nic než romantické stereotypy temperamentních elegantních hrdinů, na hony vzdálených realitě.2 Mimo relativně úzký okruh vysokoškolských odborníků – a samozřejmě samotných mořeplavců a organizací odpovědných za udržování práva a pořádků na mořích a oceánech – panovalo přesvědčení, že hrozba pirátských útoků dávno pominula a že samotný termín „pirátství“ je spojován spíše s různými formami krádeže duševního vlastnictví než se zločiny na moři, odkud ve skutečnosti pochází. Situace se změnila až v listopadu 2005, kdy na mezinárodní scénu vstoupil nový druh námořních pirátů – somálští piráti. Ti rychle získali celosvětovou proslulost, když bezostyšně napadli moderní výletní loď.

Loď Seabourn Spirit^3 rozhodně nepatřila k polorozpadlým plavidlům, jaká obvykle pendlují vodami kolem Afrického rohu. Byl to nejmodernější luxusní výletní koráb, jehož stošedesátičtyřčlenná posádka se starala o 208 bohatých pasažérů, a podle každoročního hlasování čtenářů magazínu Condé Nast Traveller byl právě vyhlášen nejlepší malou výletní lodí. V listopadu 2005 vykonávala vyhlídkovou plavbu z egyptské Alexandrie do Singapuru. Dvě stovky cestujících si již vychutnaly cestu Rudým mořem a přes úžinu Bab-al-Mandab do Adenského zálivu a těšily se na návštěvu Mombasy, následujícího přístavu na trase.

V časných ranních hodinách soboty 5. listopadu, konkrétně v pět třicet místního času, ve vzdálenosti asi sto námořních mil (185 km) od Banaadirského pobřeží v Somálsku většina lidí na palubě ještě spala. Na můstku probíhala obvyklá činnost: monitorování pozic ostatních plavidel na radaru a pozorné sledování malých rybářských člunů, které křižovaly před přídí mnohem větší lodi a zcela přitom ignorovaly pravidla o přednosti v plavbě. Vtom náhle dva čluny zamířily vysokou rychlostí přímo k výletní lodi. Posádka na můstku je zprvu sledovala s mírným pobavením, které se však rychle změnilo ve zděšení: muži ve člunu mávali útočnými puškami a ručními reaktivními granátomety (RPG). Osazenstvu můstku bezpochyby trvalo několik vteřin, než pochopilo, že na ně zaútočili piráti. Přestože v předchozích měsících došlo v těchto vodách k několika incidentům, odehrály se mnohem blíže pobřeží a jejich cílem byla malá místní plavidla, nikoliv nejmodernější západní výletní loď. Nikoho by ani ve snu nenapadlo, že se piráti odváží zaútočit na takové plavidlo.

Bez ohledu na překvapení kapitán Sven Erik Pedersen okamžitě vyhlásil poplach a Seabourn Spirit zvýšila rychlost. Kapitán hodlal dvěma sotva sedmimetrovým laminátovým člunům prostě a jednoduše ujet, případně je nabrat taranem. Lodní ochranka, zburcovaná vyhlášeným poplachem, se bez váhání pustila do akce. Její velitel, bývalý policista Michael Groves, nechal na rychle se blížící a divoce střílející piráty namířit vysokotlakou hasičskou proudnici v naději, že jejich malé čluny zaplaví vodou, zatímco strážní důstojník Som Bahadur, někdejší příslušník gurkhského armádního pluku, přiskočil k lodnímu „zvukovému dělu“, které vydávalo uši drásající vysokofrekvenční tón, jenž měl útočníky odradit od přílišného přiblížení. Nakonec kombinace úhybných manévrů, vysokotlaké proudnice a zvukového děla stačila k setřesení pirátů, kteří se ztratili v ranní mlze. Kromě Soma Bahadura, jehož poranily střepiny šrapnelu, vyvázli všichni ostatní bez jediného škrábnutí, ale jeden z reaktivních granátů prorazil trup a poškodil luxusní kajutu. Další se neškodně odrazil od lodní zádě.

Sečteno a podtrženo, situace, která se mohla vyvinout v dlouhodobou krizi spojenou se zadržováním rukojmích, nakonec dopadla navýsost šťastně, napadené lodi se podařilo uniknout se všemi cestujícími i posádkou. Z bezpečnostních důvodů se loď odchýlila od původního plánu a místo do Mombasy zamířila do Port Victoria. Do Singapuru dorazila přesně načas a pasažéři ji opustili bohatší o napínavý příběh, který mohli vyprávět příbuzným a známým.4

V následujících letech si mezinárodní veřejnost musela na nestydaté útoky somálských pirátů zvyknout. Avšak v listopadu 2005 se tento incident natolik vymykal normálu, že mnozí pozorovatelé, mezi nimi i tehdejší australský ministr zahraničí Alexander Downer, váhali označit ho termínem „pirátství“ – útok pokládali spíš za čin námořního terorismu, za nímž nejspíš stála Al-Kajdá. Jak proboha mohly dvě čtveřice pirátů vůbec doufat, že se jim podaří unést moderní, 134 metry dlouhou loď s několika stovkami lidí na palubě? Osm mužů by se takového plavidla přece nemohlo zmocnit a ovládnout ho. Pochybovačům teprve postupně docházelo, že skutečně šlo o pirátský útok a že odvážní, pragmatičtí somálští piráti ozbrojení útočnými puškami a granátomety nezaváhají před pokusem o únos desítek, dokonce stovek snadno zastrašitelných a většinou neozbrojených cestujících a členů posádky. Od té chvíle museli fiktivní piráti z Karibiku svádět tuhé boje se skutečnými somálskými piráty o palcové novinové titulky a o podobu „stereotypních představ dobrých lodí“.5 Některé odvážné akce somálských pirátů pronikly dokonce na filmové plátno: zpackaný únos kontejnerové lodi MV Maersk Alabama, plující pod americkou vlajkou, byl zfilmován pod názvem Kapitán Phillips s Tomem Hanksem v titulní roli a stal se trhákem roku 2013.

V dubnu 2009 dopravovala Maersk Alabama potravinovou pomoc do Somálska sužovaného hladomorem. Vzhledem k neutěšené bezpečnostní situaci ve většině somálských přístavů směřovala do keňské Mombasy, což ovšem pořád znamenalo, že se loď musela plavit vodami zamořenými piráty podél somálského pobřeží. A 8. dubna asi 240 námořních mil (445 km) od pobřeží poloautonomní somálské provincie Puntland se k pomalu plující kontejnerové lodi skutečně přiblížil člun se čtyřmi ozbrojenými muži. Stejně jako posádka Seabourn Spirit se i námořníci na můstku Maersk Alabamy pokusili piráty setřást úhybnými manévry a zabránit jim ve vstupu na palubu. Přestože se jim podařilo zaplavit člun útočníků, Somálci se na palubu nakonec dostali. Posádka ustoupila na druhou obrannou linii v podobě „citadely“ (něco jako úkryty v některých luxusních domech), kde mohla vzdorovat útoku a odkud mohla přivolat pomoc a ovládat loď. Štěstí se však k mužům z Maersk Alabamy znovu obrátilo zády: přestože většina členů posádky, kterou tvořili vesměs Američané, včas unikla do citadely, pirátům se podařilo překvapit velitele lodi kapitána Richarda Phillipse a zástupce hlavního inženýra Zahida Rezu a zajmout je jako rukojmí. I posádka kupodivu získala rukojmího, a to přímo samotného vůdce pirátského gangu, jenž donutil Zahida Rezu, aby ho provedl po celé lodi, a hlavní inženýr Mike Perry jej před strojovnou přemohl. Vznikla dramatická patová situace: na jedné straně zbylí tři piráti se zajatým kapitánem Phillipsem, na druhé devatenáct členů americké posádky s polapeným vůdcem pirátů. Po několika horečných pokusech o vyjednávání se obě strany dohodly na výměně rukojmích a na tom, že pirátům bude umožněno opustit nákladní loď na jednom z oranžových záchranných člunů, protože jejich vlastní plavidlo se potopilo. Piráti však dohodu nedodrželi a odpluli i s kapitánem Phillipsem.

Posádka samozřejmě volala o pomoc a na místo činu rychle dorazilo několik amerických válečných lodí. I ty se však ocitly tváří v tvář ošemetné situaci: čtyři dobře ozbrojení somálští piráti zadržovali rukojmího na osm a půl metru dlouhém záchranném člunu, který se divoce pohupoval na rozbouřeném moři. Krize brzy vyvrcholila. Jeden z pirátů vstoupil kvůli vyjednávání na palubu USS Bainbridge a v mířidlech připravených odstřelovačů elitní námořní jednotky SEAL se náhle vynořily tři zřetelné cíle. Silueta jednoho piráta se zřetelně rýsovala proti mořské hladině – znepokojující bylo, že tento ozbrojenec mířil útočnou puškou na hlavu kapitána Phillipse – a zbylí dva se vykláněli z okének záchranného člunu, aby se nadýchali čerstvého vzduchu. Stačilo pár přesně mířených výstřelů – tři piráti byli mrtví a kapitán Phillips volný. Jediný přeživší pirát byl později odsouzen na třiatřicet let a devět měsíců v přísně střeženém americkém vězení.

Dnes nejsou Somálci jediní, kdo riskují život jako piráti v naději na zbohatnutí. V současné době se stejně chová i spousta Nigerijců v Guinejském zálivu a znovu stoupá počet pirátských incidentů v Malackém průlivu a v Jihočínském moři.

Pirátství je na vzestupu a projevuje se to nejen v novinových titulcích a ve filmovém a zábavním průmyslu, ale také v záplavě dokumentárních filmů, článků a knih o této problematice a v řadě vědeckých konferencí pořádaných po celém světě, které společně řeší otázku, proč počet pirátských útoků začal od osmdesátých let minulého století tak dramaticky stoupat. V důsledku nástupu globalizace a uvolnění pravidel mezinárodního obchodu koncem sedmdesátých let zaznamenala podstatný nárůst námořní přeprava a po rozpadu Sovětského svazu a konci studené války, k nimž došlo zhruba o deset let později, zmizela z mnoha oblastí světového oceánu válečná plavidla, která tam dříve hlídkovala. Z pohledu pirátů to znamenalo zvýšení počtu potenciálních cílů a snížení rizika dopadení. Byla také publikována řada podrobných vědeckých studií zaměřených na motivaci pirátů, které zkoumají individuální rozhodnutí stát se pirátem moderní doby. Přestože jsou tyto studie zajímavé a zasvěcené, poskytují jen nevyvážený obraz, neboť se soustřeďují na konkrétní oblasti a nenabízejí srovnání regionů ovlivněných piráty v dnešní i minulé době. Proto zůstává mnoho důležitých otázek nezodpovězených. Jsou dnešní motivy, proč se jednotlivec stane pirátem, stejné jako před staletími? Můžeme z minulých pokusů omezit pirátství čerpat poučení, která by nám pomohla i dnes? Ze všeho nejdůležitější otázka ovšem zní: Jestliže je současná námořní síla světových mocností mnohem větší než kdy v minulosti, proč se jim dosud nepodařilo skoncovat s pirátstvím jednou provždy? Proč pirátství stále přežívá navzdory všem okolnostem stojícím proti němu? Tato kniha na tyto otázky odpovídá, zaměřuje se na pouť pirátství staletími: stát se pirátem, být pirátem a nakonec odpoutat se od pirátského řemesla.6

Pirátství má dlouhou historii a vyskytovalo se v různých přímořských oblastech po celém světě. Nelze mluvit o „typické pirátské kariéře“. Abychom odhalili souvislosti a mezery pirátství v různých kulturách a obdobích, rozdělíme pirátskou pouť geograficky: v jisté době došlo k vzplanutí pirátství ve Středomoří, v severních i východních mořích, což budou hlavní oblasti, na které se tato publikace zaměřuje. Kromě toho je kniha rozdělena na tři historická údobí. První část zkoumá dobu mezi lety 700 a 1500, kdy výše zmíněné tři přímořské oblasti zůstávaly izolovány a tvořily tři nezávislá jeviště pirátských aktivit, která se vzájemně neovlivňovala. Druhá část se soustředí na období mezi roky 1500 a 1914, kdy evropské mocnosti postupně získaly převahu nad tradičními „říšemi střelného prachu“ (osmanská říše, Mughalská říše na indickém subkontinentu a o něco později čínská říše Čching) tím, že si krok za krokem monopolizovaly „čtyři zdroje společenské moci: ideologické, ekonomické, vojenské a politické (v anglické zkratce IEMP) vztahy“.7 Evropa rovněž rozšiřovala sféru svého vlivu v pevninských oblastech. V roce 1500 kontrolovala sedm procent rozlohy souší, zatímco v roce 1800 to již bylo pětatřicet procent a „roku 1914, kdy toto období náhle skončilo […] ovládala čtyřiaosmdesát procent světové pevniny“.8 Uvidíme, že ačkoliv lokální projevy pirátství přetrvávaly, neustálé zasahování evropských mocností do regionálních záležitostí problém pirátství zhoršovalo – jednak importem západních plavidel a zbraní, jednak tím, že již tak výbušnou směsici obohacovalo o západní piráty a dobrodruhy. A konečně třetí část publikace se soustřeďuje na období po roce 1914 až do současnosti a pokouší se vymezit, jak se pirátství rozvinulo nebo změnilo v éře globalizace.

KRÁTKÁ POZNÁMKA O DEFINICÍCH

Je třeba zmínit dva základní pojmy, s nimiž se v knize často setkáme: piráti a privatýři (ve Středomoří označovaní jako korzáři, v Karibiku bukanýři a v holandském jazykovém prostředí kapeři). Brzy uvidíme, že oba druhy námořních predátorů používají totožnou taktiku a podnikají velmi podobné operace. Rozdíl spočívá v tom, že piráti jednají „na vlastní triko“, bez cizího vlivu a bez oprávnění, zatímco privatýři nebo korzáři (termín pochází z latinského cursarius, nájezdník) postupují pod záštitou zákonné moci a jsou vybaveni pověřením (licencí, kaperským listem). Zásadní odlišnost výstižně vyjadřuje definice pirátství v Oxfordském slovníku: „Spáchání loupeže, únosu nebo násilí na moři nebo z moře bez zákonného oprávnění.“9 Extrapolací lze privatýrství definovat jako spáchání loupeže, únosu nebo násilí na moři nebo z moře se zákonným oprávněním. Mnozí protagonisté knihy, s nimiž se setkáme, se pohybují v šedé zóně někde mezi nezákonným pirátstvím a zákonným privatýrstvím – proto je rozumné privatýry do následující diskuse zahrnout.

ČÁST I

IZOLOVANÉ OBLASTI,
OD 700 DO 1500

PŘIPOJENÍ KE ZLOTŘILÉMU ŘÁDU

Proč si lidé zvolí stát se pirátem nebo privatýrem, proč se rozhodnou pro kariéru námořního lupiče? Většina romantických filmů a románů o pirátech nevšímavě opomíjí ošklivou pravdu, že pirátství bylo – a v mnoha přímořských oblastech stále je – velmi nebezpečné povolání, ohrožující přinejmenším zdraví samotného piráta. Člověk, který se pro tuto kariéru rozhodl v minulosti, tak patrně učinil s nadějí na rychlé zbohatnutí. Mnohem pravděpodobněji ho však čekalo utonutí, vyhladovění, úmrtí na kurděje, malárii, mor či jinou z mnoha exotických a tehdy ani nepojmenovaných chorob, doživotní zmrzačení při nehodě či v boji, zabití v bitvě nebo umučení k smrti řadou velmi nepříjemných způsobů, po dopadení mohl zemřít na popravišti nebo shnít ve vězení. Je tedy důležité mít na paměti, že volba pirátství za povolání nemusí být vždy motivována romantickými představami ani láskou k dobrodružství.

Za rozhodnutím stát se pirátem obvykle stála jedna ze dvou hnacích sil. Za prvé neutěšené postavení zavdávající oprávněný důvod ke stížnostem, jako je bída či chudoba, nezaměstnanost, drsné životní podmínky a obecně bezútěšná a beznadějná budoucnost. A za druhé nenasytná touha po bohatství nebo vidina snadno vydělaných peněz. Mocným motivačním faktorem býval rovněž útěk před spravedlností. „Moře vždy sloužilo jako útočiště nezákonných a kriminálních společenských živlů.“10 Přesná směsice zmíněných prvků nezávisela ani tak na zeměpisné oblasti, ale spíše na místních okolnostech, které se v průběhu času mohly podstatně měnit.

V době pozdního středověku, tedy mezi roky 1250 a 1500, existovaly ve Středomoří oblasti, které se těšily hospodářskému růstu, což podnikavým jedincům, zejména velmi zručným řemeslníkům, nabízelo řadu dokonale legálních příležitostí. Na druhé straně bylo možné narazit na místa, kde vládla stagnace a růst nezaměstnanosti ještě urychloval zvyšující se počet obyvatelstva, na oblasti, kde charakteristickou chudobu zhoršovaly neustálé nájezdy a protiútoky různých námořních mocností a jejich loďstev, často podporovaných privatýry – nebo korzáry –, soukromými osobami vybavenými licencí (oficiálním vládním pověřením k vedení kořistnické činnosti na moři), jakož i piráty bez licence. V křesťanských oblastech na středomořském pobřeží profitovaly zavedené námořní mocnosti jako Benátky, Janov a Pisa z prudce rostoucího obchodu s byzantskou říší a s hlavními přístavy muslimských říší, například s Alexandrií, i s přístavy na pobřeží Černého moře, například s Kaffou (dnešní Feodosija). Benátští, janovští a pisánští kupci bohatli na vzácném zboží, mezi něž patřily drahokamy, hedvábí, koření, porcelán, zlato, stříbro, kožešiny a otroci, a spolu s nimi bohatli i alexandrijští a byzantští obchodníci.

Pokud se občané zmíněných vzkvétajících přístavních měst rozhodli pro pirátství, činili tak nejčastěji z touhy po zbohatnutí a stávali se hlavně korzáry, licencovanými piráty. Není překvapením, že se mezi piráty hlásili zejména občané ze spodních příček společenského žebříčku, kteří měli vstupem do tak rizikové profese nejmíň co ztratit, zato mohli nejvíc získat. Například v případě přístavů Bidžája (Alžírsko) a Trapani (Sicílie) se do pirátských aktivit na „zkrácený úvazek“ zapojovali „lidé skromného původu“ jako dělníci, maloobchodníci nebo řemeslníci, rybáři a námořníci.11 Na ostrovech podél námořních tras nuzně se protloukající chudobní rybáři a rolníci určitě sledovali dychtivýma očima těžce naložené obchodní lodě. Tato místa byla obvykle odříznuta od ekonomického pokroku a často se stávala cílem loupeživých nájezdů korzárů, kteří zde lovili otroky a odváželi s sebou vše, co mohlo posloužit jako zdroj zisku. Nikoho nepřekvapí, že se žalostné životní podmínky a touha po bohatství spojily a daly na těchto místech vzniknout pirátským základnám, z nichž některé přežily až do devatenáctého století.

I v severoevropských vodách stály tvrdé životní podmínky za vznikem a vzestupem volně organizovaných pirátských a privatýrských flotil námořních lupičů, známých nejprve jako „vitaliáni“ (německy Vitalienbrüder, volně přeloženo bratři živitelé) a později jako „likedeeleři“, které na přelomu čtrnáctého a patnáctého století operovaly v Baltském a Severním moři. V důsledku neustálých námořních válek v této části Evropy byly vypleněny mnohé přímořské oblasti a tuhý feudální řád na pevnině držel poddané v pevném područí. Není divu, že mnozí chudí rolníci a nádeníci, kteří nevlastnili ani kousek půdy, se ve třináctém a čtrnáctém století přesouvali do měst v naději na lepší život. Tam však zjistili, že jejich bída se v relativní anonymitě města ještě prohloubila. Platilo to zejména v případě státu Řádu německých rytířů, který se rozkládal na částech území dnešního Estonska, Lotyšska, Litvy, Polska, Ruska a Švédska. Ovládal ho katolický vojenský řád, který se až do počátku patnáctého století podílel na křížových výpravách proti pohanským kmenovým královstvím a knížectvím.

V té době byly akty pirátství v Baltském moři poměrně časté a docházelo k nim ze stejných důvodů jako v jiných koutech světa: hustý námořní provoz nabízel bohatou kořist a neustále se měnící politická spojenectví přímořských států znemožňovala ustavení a účinné dodržování námořního práva. Například již v roce 1158 obyvatelstvo dánských pobřežních oblastí Jutska a Sjællandu uprchlo v důsledku neustálých nájezdů do vnitrozemí a nechalo za sebou neobdělávanou a nechráněnou půdu. „Všude vládla sklíčenost, nikdo nemohl spoléhat na zbraně ani na pevnosti.“12 Vévoda Jan z Meklenburku (do vévodského stavu jej roku 1348 v Praze povýšil Karel IV.) nabídl v rámci války, kterou koncem čtrnáctého století vedl proti dánské královně Markétě, privatýrské pověření prakticky každému, kdo si o ně řekl. Tím jen dále otevřel stavidla a do té doby neorganizovaní piráti se sdružili do velkých flotil. Převážně námořní válka Meklenburska proti Dánsku vyžadovala stavbu nových lodí, pro něž bylo třeba zajistit posádky. A protože válka přinášela naději na rozsáhlé drancování a plenění, hrnuly se do meklenburských přístavů zástupy dobrodruhů a zoufalců vesměs severoněmeckého původu, dychtivých nechat se najmout. Dětmarova Kronika je popisuje těmito slovy:

V tomto roce[1392] se shromáždil neukázněný a vzpurný dav dvořanů, měšťanů z mnoha měst, úředníků a sedláků, kteří nazvali sami sebe vitaliáni. Tvrdili, že vyrazí proti královně Dánska, aby osvobodili švédského krále, jehož uvěznila, a že nebudou nikoho zajímat ani plenit, pouze podpoří zbožím a pomocí ty [z Meklenburska], kdo budou bojovat proti královně.

Svému slibu se vitaliáni zpronevěřili, ohrožovali „celé moře a všechny kupce, přátele i nepřátele“.13 Vitaliáni ani jejich nástupci likedeeleři se – podobně jako jiné velké organizované pirátské skupiny – neobjevili znenadání a zčistajasna. Můžeme jen spekulovat, zda tyto muže vedla touha po bohatství, nebo zoufalé životní podmínky, aby se stali námořními lupiči, neboť nikdo z těch zástupů povětšinou negramotných a nevzdělaných lidí nezanechal paměti. Je však pravděpodobné, že oba zmíněné faktory poháněly četné obyvatele hanzovních měst, aby se dali na pirátství. Volání meklenburského vévody po privatýrech jim znělo jako vábení sirén. Nabízelo naději na únik ze spárů bídné chudoby a na zbohatnutí – nebo alespoň na smrt při snaze získat lepší postavení.14 Ještě pochopitelnější je, že se k vitaliánům přidávali i stávající námořníci. Podmínky úmluvy sice mohly zahrnovat ustanovení, že meklenburští privatýři budou placeni pouze z kořisti, přesto naděje na obohacení při rabování byla jistě svůdná. Pokud se kapitán rozhodl připojit se k pirátskému bratrstvu, posádka ani nemusela přestoupit na jiné plavidlo. Rozdíl mezi obchodní a pirátskou či privatýrskou lodí spočíval jen v tom, že ta druhá uvedená mívala lepší posádku i výzbroj.

Názvy, pod nimiž tyto aliance námořních lupičů vešly ve známost, jsou dostatečně výmluvné. Podle některých názorů vděčí vitaliáni, bratři živitelé, za své pojmenování jednomu z úkolů, jimiž byla tato skupina privatýrů pověřena. Roku 1390 dostali příkaz zásobovat, tedy živit, vyhladovělé obyvatele Stockholmu, když dánský nepřítel odřízl město od zásobovacích tras.15 Přijatelnější vysvětlení zní tak, že název bratři živitelé odkazuje na skutečnost, že si tito privatýři zajišťovali obživu vlastními silami.16 Odkaz na „bratry“ nebo „bratrstvo“ naznačuje vzájemnost, když už ne rovnost. Tento prvek je výraznější v pojmenování (ve středověké dolnoněmčině) Likedeelern, které se vyskytuje v soudobých německých pramenech kolem roku 1398 a znamená „rovnocenní podílníci“. V dobách striktního hierarchického rozdělení společnosti, kdy všichni měli vědět, kde je jejich místo, je kvazi socialistická představa rovnocenného podílu bez ohledu na původ sama o sobě výzvou předhozenou politickým elitám – aristokracii, církvi a mocným hanzovním obchodníkům.

Zajímavé je, že to nebyli pouze utlačovaní, kdo se ve středověku rozhodli pro pirátskou nebo privatýrskou dráhu. Kariéra piráta nebo privatýra lákala dokonce i šlechtu a často z velmi podobných důvodů: uniknout životu v chudobě a strádání, do něhož je uvrhl nepřející osud. Chudoba šlechticů byla samozřejmě relativní a mnozí urození zřejmě vyrazili na moře spíše z touhy po dobrodružství než pro cokoliv jiného. Zůstává ovšem neměnným faktem, že mnoho jedinců urozeného původu se stalo piráty nebo privatýry z donucení. Tak například v Itálii čtrnáctého století se běžně stávalo, že v důsledku častých násilných srážek mezi různými městskými státy i mezi jednotlivými frakcemi uvnitř těchto států byla řada vysoce postavených rodin nucena uprchnout ze svých domovských měst. Snažily se udržet své postavení (nebo spíš prostě přežít) tím, že se daly na pirátství a lupičství. Kolem roku 1325 napadaly ghibellinské^17 galéry vyplouvající z Janova konvoje obchodních lodí, plenily a loupily.18 V roce 1464 se pirátem, a to velmi neblaze proslulým, stal dokonce janovský vévoda a arcibiskup Paolo Fregoso, když jej političtí nepřátelé vyhnali z města.19 Italští vyhnanci ovšem nebyli jediní příslušníci šlechty, na něž tehdy dolehly zlé časy. Když nečekané uzavření míru v roce 1302 vedlo k obrovské nezaměstnanosti mezi vojáky a žoldnéři, trpěli i katalánští rytíři. Mnozí se uchýlili pod vlajku jistého Rogera de Flor, bývalého templáře, který se po vyloučení z řádu pro údajné krádeže stal pirátem. S námořními nájezdy měl bohaté zkušenosti, neboť se od svých osmi let plavil na templářských lodích a z plavčíka to dotáhl až na velitele galéry. Tato skupina profesionálních žoldnéřů, známá pod názvem (Velká) Katalánská kompanie, působila po většinu čtrnáctého století převážně ve východním Středomoří buď jako privatýři, nebo jako piráti – podle toho, zda bojovali pro nějakého pána, nebo pro sebe.20

Situace vitaliánů v Baltském moři byla koncem téhož století jen mírně odlišná. Mnozí příslušníci nižší šlechty v tomto regionu strádali ve stavu infausta paupertas neboli „nešťastné chudoby“, a to navzdory možnostem a ambicím svého původu.21 Většina z nich byla závislá na příjmech z půdy, kterou vlastnili, a byli tak velmi zranitelní v případech agrárních krizí, kdy ceny zemědělských výrobků klesaly na samotné dno. Tito šlechtici představovali typický důsledek oněch nejistých válečných časů, ovšem na rozdíl od jiných skupin chudiny měli jednu dobře zpeněžitelnou výhodu – byli zocelení častými válkami, v nichž bojovali, takže prokazovali neobyčejné bojové schopnosti. Navíc svým ubohým postavením ospravedlňovali své loupení a drancování jakožto „drobný“ nebo „odpustitelný“ hřích, který na nich nezanechá žádné stigma. Potvrzuje to i soudobé rčení: „Ruten, roven, det en is gheyen schande, dat doynt die besten von dem lande.“ (Potulka a loupež neznamená hanbu, dělají to i ti nejlepší ze všech zemí.)22 Bylo tedy jen logickým krokem rozšířit loupení ze souše i na moře.

Většina šlechticů, kteří se dali k pirátům, se na rozdíl od „obyčejných“ lidí stala veliteli. Vyškrábali ze dna truhlice posledních pár zlatek, koupili loď, vyzbrojili ji a najali posádku z řad svých bojem zocelených přívrženců v nikoliv liché naději, že jim pár úspěšných nájezdů vynaložené prostředky bohatě vrátí. Jiní, ještě chudší šlechtici, byli natolik zběhlí a zruční ve válečném umění, že se stali pirátskými veliteli, aniž by si napřed museli pořídit loď. To byl i případ dvou mnichů žebravého řádu, kteří se stali vůdci vitaliánů.23

Není známo, co tyto dva „svaté“ muže přimělo připojit se k námořním lupičům, ale překvapivě nešlo o první „klášterníky“, řádové bratry, kteří se stali piráty.24 Mnich Eustach, známý také jako Černý mnich, se narodil jako Eustache Busket ve francouzském Boulogne-sur-Mer při pobřeží Lamanšského průlivu někdy kolem roku 1170 do vznešené rodiny – jeho otec Baudoin patřil k předním šlechticům tohoto přímořského kraje. Mladíkovi se zřejmě dostalo řádného rytířského i námořnického výcviku, jeho pozdější pozoruhodné činy jako privatýra a piráta naznačují, že první zkušenosti získal jako korzár ve Středomoří.25 Není jasné, proč se rozhodl vstoupit jako mnich do benediktýnského kláštera. O něco zřejmější jsou důvody, proč duchovní službu opustil. Když odmyslíme zvěsti o údajných zločinech, hnala jej touha pomstít smrt svého otce, jehož zabil jiný šlechtic. Po krátkém působení jako bandita ve svém rodném kraji dobře využil nabyté korzárské dovednosti a kolem roku 1204 se připojil k privatýrům anglického krále Jana, který vedl dlouhou a úpornou válku proti francouzskému panovníkovi Filipu II. Téměř deset let Eustach napadal francouzské koráby a útočil na francouzské pobřeží Lamanšského průlivu. Za svou polonezávislou základnu si zvolil ostrov Sark – k velké mrzutosti obyvatel nedalekých anglických přístavů Hastings, New Romney, Hythe, Dover a Sandwich (známých jako Cinque Ports, Pět přístavů), kteří byli rovněž vystaveni jeho drancování. Když se proti Eustachovi v letech 1212 a 1213 postavil anglický dvůr, rychle změnil strany a ve francouzských službách napadal anglické lodě a pobřeží. Jeho osud se naplnil 24. srpna 1217 v bitvě u Sandwiche, když se anglickým námořníkům podařilo proniknout na palubu jeho lodi poté, co napřed oslepili francouzské protivníky tím, že jim nasypali do očí nehašené práškové vápno. „Naskákali na Eustachovu loď a mimořádně krutě se vypořádali s jeho muži. Pochytali všechny barony a mnicha Eustacha zabili. Usekli mu hlavu a bitva okamžitě skončila.“26

Nebyl jediný člen církevního řádu, který porušil svaté sliby a vydal se na dráhu piráta. Na druhé straně zeměkoule najdeme jiné zbloudilé, tentokrát buddhistické mnichy, kteří učinili totéž. Například jistý Sü-chaj vedl mnoho let poklidný život jako vzdělaný a uznávaný mnich ve slavném Tygřím klášteře nedaleko Chang-čou.27 Avšak roku 1556 se z neznámých důvodů náhle rozhodl, že opustí klášter a přidá se k pirátům Wo-kchou, kteří v letech 1440 až 1570 aktivně působili ve Východočínském a Jihočínském moři.28 Dobře využil svých znalostí náboženských rituálů, liturgických žalmů i věšteckého umění a s jejich pomocí si získal „věrnost své posádky, která ho nazývala ,generálem, jehož seslala nebesa, aby zpacifikoval oceány‘“.29 Ale stejně jako křesťanští duchovní, kteří se připojili k pirátům v Severním a Baltském moři, i on představoval spíše výjimku než pravidlo. Wo-kchou, což doslova znamená „japonští bandité“, verbovali své členy převážně mezi Japonci, Číňany a Malajci, hnanými buď touhou po zbohatnutí, nebo chudobou. Většinu tvořili zkušení čínští námořníci, kteří dříve sloužili ve válečném nebo obchodním loďstvu. Proud rekrutů zesílil po schválení tvrdého omezení či přímo zákazu námořního obchodu a rozpuštění mocného námořního loďstva dynastie Ming, které pod velením admirála Čeng-chea brázdilo vody Indického oceánu mezi roky 1405 a 1433.

Náhlá změna čínské námořní politiky měla za následek tisíce nezaměstnaných a strádajících námořníků, kteří se zoufale snažili najít nové uplatnění. Mnozí obchodníci se rozhodli pokračovat ve svém, nyní již prakticky nezákonném podnikání a zapojili se do pirátství – buď aktivně organizováním nájezdů, nebo pasivně obchodováním s kradeným zbožím. Nejmocnějším mezi těmito kupci-piráty byl jistý Wang Č’, původně bohatý a vážený obchodník se solí. Základnu si zbudoval na ostrově Kjúšú pod ochranou japonských feudálních pánů a z ní ovládal stále rostoucí pirátskou říši, aniž by se sám aktivně podílel na nájezdech a plundrování. V jeho případě proběhl přerod z uznávaného obchodníka v obávaného piráta nedobrovolně: zákaz námořního obchodu zničil jeho podnik, který na mořeplavbě závisel.30 Neměl prostě jinou možnost.

BŮH TO TAK CHCE

Stát se pirátem bylo mnohem snazší, pokud se k tomu nevztahovalo žádné společenské stigma. Některé přímořské národy – například Vikingové, kteří za raného středověku (od osmého století) napadali pobřeží britských ostrovů, Irska i evropské pevniny, nebo ve stejné době, ale na druhé straně zeměkoule takzvaní Orang Laut (Mořští lidé), kteří pocházeli od Malackého průlivu – pokládaly nájezdné lupiče za vznešené válečníky, kteří zasluhují úctu a obdiv.31 V těchto kulturách patřila účast na pirátských nájezdech ke způsobům, jak získat nejen reputaci, ale také bohatství.

Pro členy válečnické společnosti, kteří se chtěli osamostatnit jako nezávislá feudální knížata, byly nejdůležitější tři prvky. Museli si vydobýt pověst neohrožených bojovníků, získat do svých vojů dostatečný počet otroků-bojovníků a nashromáždit bohatství. Platilo to zejména pro Vikingy:

Bohatství u Vikingů neznamenalo pasivní hromadění zlata a stříbra, ukrytého kdesi v jámě nebo v truhlici, ale spíše je představovalo postavení, spojenectví a styky. Skandinávské komunity v období Vikingů tvořily otevřený systém, v němž musel každý jedinec či rodina soustavně bránit svou pozici vůči ostatním, kteří si s ním byli teoreticky rovni.32

Aby člověk mohl v takové komunitě udržet či posílit svou pozici, potřeboval snadný přístup k disponibilnímu bohatství, aby mohl rozdávat přepychové dary odpovídající jeho společenskému postavení. A není pochyb o tom, jakému typu bohatství se dávala přednost: zlatu a stříbru.33 Soustavná nutnost nabízet dary přinejmenším stejně hodnotné jako ty, které jedinec sám obdržel, nakonec vedla k zálibě v neomezeném loupení a drancování. Není překvapením, že při nedostatku legitimních možností k rabování během vzácných a krátkých období míru nabízelo pirátství – méně legitimní, ale rozhodně nezavrhovaná forma námořního kořistnictví – společensky přijatelnou alternativu. „Mnohé ponoukala k loupení vidina rychlého zisku ve formě movitého majetku a otroků.“34 Pirátství u Vikingů přežilo i christianizaci v desátém až dvanáctém století.

Na pozadí široce rozšířené pozdně středověké zbožnosti, která ovládala oba břehy Středozemního moře, přispělo náboženství podstatnou měrou k uvažování ve smyslu „my proti nim“ a k přesvědčení, že „oni“ mohou a musí být napadeni a zničeni. Středomořští privatýři, ať již saracénší piráti v osmém až třináctém století, berberští korzáři, nebo „muži víry“, tedy hospitalité a templářští rytíři, používali tuto dichotomii k ospravedlnění svých aktivit, přestože pravá motivace byla spíše ekonomického a politického rázu. Dlouho předtím než papež Urban II. na clermontském koncilu v roce 1095 vyhlásil první křížovou výpravu a pronesl své slavné Deus vult (Bůh to tak chce), stal se tento výrok mocným ospravedlněním jinak velmi pochybného námořního kořistnictví. Proto se také pirátských nájezdů účastnilo tolik křesťanských rytířů. Druhá strana – „oni“ čili muslimové – musela při absenci regulérního námořnictva v mnohem větší míře spoléhat na pirátské nájezdy, chtěla-li omezit zavedenou námořní sílu křesťanských mocností, a tudíž se na danou otázku dívala naprosto stejně. Muslimští piráti pokládali sami sebe za Boží rytíře, kteří bojují za islám. Netřeba dodávat, že se s touto nábožensky motivovanou složkou námořního boje za politické a ekonomické zisky setkáváme i v Indickém oceánu stejně jako v Jihočínském moři či na Dálném východě, prostě všude, kde na sebe narazily politické a hospodářské zájmy muslimů a křesťanů.

Opravdový náboženský zápal, vyjádřený větou Deus vult, byl vskutku silným motivačním faktorem. Například rytíři hospitalité „zanedbávali život, ale byli připraveni zemřít při službě Kristu“, jak velmi přiléhavě napsal anglický historik Edward Gibbon.35 Pisa a Janov aktivně napadaly muslimské přístavy na severoafrickém pobřeží a „své zisky používaly k větší slávě Boží, neboť věnovaly značný díl kořisti na budování velké katedrály svaté Marie, kterou právě začali v Pise stavět“.36 Tyto činy potvrzují skutečnost, že náboženství bylo využíváno k legitimizaci pirátství. „Tyto nájezdy vytvářely dojem, že byly podnikány v zájmu svatého boje proti muslimům. Bůh odmění jejich aktéry vítězstvím, kořistí a tehdy ještě nejasně definovanými duchovními benefity.“37 Ovšem připisovat výše zmíněné konflikty pouze náboženským zájmům by znamenalo přílišné zjednodušení. Na odiv stavěnou náboženskou horlivost v případě potřeby snadno překrývaly mocné ekonomické a politické motivy. Výmluvný doklad poskytuje návštěva velmi zbožného kastilského piráta dona Pera Niña, který se na počátku patnáctého století stal privatýrem na rozkaz svého krále Jindřicha III. Kastilského, v přístavech Gibraltar a Málaga, jež tehdy patřily pod muslimský córdobský emirát, na pozvání místních úřadů.

Jeho životopisec zaznamenal, že „mu přinesli krávy, ovce, drůbež, hromady pečeného chleba a velké ploché tácy plné kuskusu a jiných kořeněných mas, ovšem kapitán se nedotkl ničeho z toho, co mu Maurové nabídli“.38 Nicméně vzhledem k tomu, že Kastilie nebyla tehdy s Córdobou ve válečném stavu, muslimové pro něj nepředstavovali žádné nebezpečí – na rozdíl od bratří ve víře na pobřeží severní Afriky, s nimiž Kastilie válčila. Ani pro horlivé rytíře Řádu špitálu svatého Jana v Jeruzalémě (hospitalité neboli johanité, od roku 1530 maltézský řád) nebyl každý muslim nepřítelem – existovaly výjimky podle okřídleného rčení: „Nepřítel mého nepřítele je mým přítelem.“

Na straně muslimů fungoval podobný princip. Přestože vnímali korzárství jako prodloužení pozemního džihádu (svaté války) na moře a jeho účastníky jako bojovníky za islám, připojovali se k nim mnozí řečtí, kalábrijští, albánští, janovští, a dokonce židovští odpadlíci od víry. A příčinou vesměs nebyl nově nalezený náboženský zápal po přestupu na islámskou víru (většina odpadlíků ostatně nikdy k islámu nekonvertovala), motivy byly veskrze ekonomické: touha po bohatství a vidina snadného zisku.39 Výmluvný příklad nabízí příběh obávaného „pirátského emíra“ Umura paši ze čtrnáctého století. Získal neposkvrněnou pověst zaníceného bojovníka za pravou víru (islám). Bylo o něm známo, že raději „posílal duše zajatých Franků do pekla“, než aby za ně požadoval výkupné, a papež Klement VI. proti němu osobně vyhlásil křížovou výpravu, neboť představoval vážné nebezpečí. To však Umuru pašovi nezabránilo v korzárské činnosti v zájmu byzantského císaře Andronikose III. a jeho nástupce Jana V., kteří přirozeně vyznávali řeckou pravoslavnou víru.

Autoři poémy o dvou tisících verších, která oslavuje Umurův život (Destan d’Umur Pacha, doslova epopej o Umuru pašovi), ovšem spěšně dodávají, že se „císař a jeho syn podrobili jako otroci“, ve zjevném pokusu zamaskovat flagrantní zradu pravé víry. I Umura tedy s největší pravděpodobností vedly ekonomické důvody.40

ZAVÍRÁNÍ OČÍ

Aby mohlo pirátství skutečně vzkvétat, potřebovalo k tomu kromě politických a ekonomických motivů či náboženského zanícení jednotlivců i něco navíc: tichý souhlas zkorumpovaných úředníků, některých přístavů, nebo dokonce samotného vládního systému. To vše bylo nutné k vytvoření „příznivého prostředí“. Dostupné středověké zdroje se v tomto směru zmiňují o roli jednotlivých správních úředníků bohužel jen velmi vágně. Existuje však dostatek informací o některých přístavech, které vrhají určité světlo na tuto složku příznivého prostředí. Velké přístavy hrály – na rozdíl od relativně malých a odlehlých pirátských doupat – v kontextu pirátství klíčovou roli nejen jako bezpečná útočiště, ale také jako důležitá místa obchodu s pirátskou kořistí.41 V těchto velkých přístavech se navíc snadno doplňovaly posádky a získávaly životně důležité informace o pohybech jednotlivých lodí a o možných protipirátských opatřeních.

„Svatá válka“ ve Středomoří, ať již šlo o křížovou výpravu proti muslimům, nebo džihád proti křesťanům, dodávala pozlátko úctyhodnosti přístavům, které se aktivně zapojovaly do námořních nájezdů nebo se jen pasivně podílely tím, že poskytovaly pirátům bezpečné útočiště, kde mohli doplnit zásoby a zpeněžit svou kořist. Přístavní města jako Alžír, Bidžája, Tunis nebo Tripolis by bez přímé účasti na námořním kořistnictví prostě nepřežila.

V pobřežních oblastech severních moří původní předkřesťanská náboženství do konce třináctého století prakticky vymizela a islám tak daleko na sever nepronikl. Záminka „svaté války“ jako ospravedlnění pirátství tam tedy použita být nemohla. Místo toho v této oblasti napomohla vzniku a rozmachu přístavů nakloněných pirátům politická rozdrobenost a relativně slabá státní kontrola nad odlehlými přímořskými regiony. Například v Severním a Baltském moři představovala hlavní politické entity takzvaná Hanza (volný svazek převážně německých měst provozujících dálkový obchod) a řada teritoriálních států: Dánské, Norské a Švédské království, Meklenburské vévodství a stát Řádu německých rytířů. Několik hanzovních měst sloužilo také jako významné přístavy těchto teritoriálních států. Například Wismar a Rostock plnily tuto funkci pro Meklenburské vévodství. Politická rozdrobenost přirozeně plodila neustálé mocenské boje mezi těmito entitami i mezi různými frakcemi Hanzy. To vše vytvářelo ideální živnou půdu pro vitaliány, kteří vždycky našli pár přístavů, jejichž představitelé se na nic nevyptávali a ochotně jim poskytovali bezpečné útočiště. Když byli vitaliáni společným úsilím Řádu německých rytířů a hanzovního města Lübeck počátkem roku 1398 z baltských lovišť konečně vypuzeni (viz dále), našli menší přístavy ochotné jim pomáhat na fríském pobřeží Severního moře. „Pobřeží severního Fríska s jeho rozsáhlými bažinami neovládal žádný feudální pán, bylo rozděleno do různých venkovských farností, nad nimiž vykonávali moc místní hovetlinge, náčelníci.“42 Jelikož tito náčelníci (například Widzel tom Brok, Edo Wiemken a Sibet Lubbenson) měli mezi sebou neustálé rozepře, bojem zocelení vitaliáni jim mohli poskytnout vítaný kontingent vojáků, kteří válčili pouze za podíl na kořisti. Současně s sebou přivezli značné bohatství naloupených statků, jež obohatilo místní trh.

I ve východních vodách nacházeli piráti srovnatelně příznivé podmínky. Tady se feudální páni, příslušníci byrokracie a nižší šlechty často připojovali k pirátům Wo-kchou, kteří působili podél čínských břehů. K nižší šlechtě je třeba přiřadit vzdělance, kteří absolvovali vládou řízené zkoušky a zaujímali vůdčí postavení v místních a provinčních úřadech. Proto také v roce 1548 Ču Wan, hlavní koordinátor pobřežní obrany provincií Če-ťiang a Fu-ťien, vtipně poznamenal: „Vypořádat se s cizími piráty […] je snadné, ovšem vypořádat se s čínskými piráty je obtížné. Vypořádat se s čínskými piráty při pobřeží je pořád ještě snadné, ale vypořádat se s čínskými piráty v obřadních róbách a úřednických čapkách […] je mimořádně obtížné.“43 Vzájemně výhodný vztah mezi piráty a společenskou elitou lze spatřit i v případě japonských pirátů, kteří koncem čtrnáctého a v patnáctém století operovali jako součást Wo-kchou. Nejrůznější feudální vládcové pobřežních oblastí na ostrově Kjúšú pravidelně využívali služeb pirátů k ochraně vlastních námořních obchodních tras a současně k narušování obchodu svých konkurentů.

Vzájemná podpora vyhovovala jak elitám na souši, tak pirátům. Piráti toužili posílit svou moc nad životně důležitými strategickými pobřežními lokalitami a získat další povolení k rozšíření nekalých aktivit jako napadání lodní dopravy avybírání poplatků za bezpečný průchod.

Feudálové na souši zase chtěli získat nepřímou kontrolu nad vzdálenějšími námořními oblastmi, které by se jim jinak vymkly z rukou.44

Podpora pirátů s sebou však nesla určitá rizika. V krátkodobém horizontu šlo o úspěšnou strategii, ovšem v dlouhodobé perspektivě přinášela nezamýšlené důsledky. Například v Jihočínském moři vládcové království Šrívidžaja (v osmém až třináctém století námořní mocnost na ostrovech Sumatra a Jáva a na Malajském poloostrově, ovládající vody Malackého průlivu) zaměstnávali Orang Laut jako své námořní žoldáky, kteří nutili obchodní plavidla v Malackém průlivu zamířit do šrívidžajského přístavu Palembang, kde musely lodě zaplatit obrovské daně. Avšak kdykoliv se zdálo, že vládnoucí dynastii vyklouzává moc z rukou nebo ji zpochybnil nějaký princ z vedlejší rodové větve, Orang Laut se pohotově dali na pirátství a prostě okrádali tytéž lodě, které měli odklonit do přístavu. Také vrtkavé pirátské klany působící při pobřeží Kjúšú ve Východočínském a Japonském moři působily feudálním pánům na souši značné potíže.

Navzdory odlišnému kontextu každá z těchto skupin – vitaliáni křižující Severní a Baltské moře, piráti aktivní v Lamanšském průlivu, Orang Laut v Jihočínském moři nebo japonští Wo-kchou ve Východočínském a Japonském moři – bez váhání měnila kabát. Pracovali buď sami pro sebe jako piráti bez licence, nebo nabídli své služby mocnějším a bohatším konkurentům podle toho, co pokládali za lukrativnější. A jejich zaměstnavatelé – meklenburský vévoda, král Jan, vládci Šrívidžaji nebo japonští pobřežní feudálové – se řídili stejnou taktikou. Stavba, vybavení a udržování válečných lodí byly prostě a jednoduše příliš nákladné. Vydávání pirátských licencí nabízelo mnohem efektivnější řešení – alespoň krátkodobě. Ovšem v delším časovém období mívala tato praxe opačný účinek, protože „piráti se nemuseli podřídit vůli pána usazeného na pevnině, ignorovali závazky, na něž přísahali, a přijímali nabídky konkurenčních vládců“.45

NEBYLA JINÁ MOŽNOST

„Spouštěcí události“, které nutí lidi připojit se k pirátství, někdy vytváří samotná matka příroda. V císařské Číně patřily k hlavním hnacím motorům masového příklonu k pirátství následky přírodních katastrof jako záplavy, období sucha a tajfuny. Většinou po nich následovaly pohromy jako hladomory a epidemie, které často vyústily v hladové bouře, rebelie a ve venkovských oblastech v banditismus, v pobřežních regionech následovaný mohutným vzrůstem svého námořního ekvivalentu.46 Také v případě Japonska často přispívaly k masovému rozšíření pirátství záplavy, hladomory a rozsáhlé epidemie, které ožebračily masy a narušily vnitřní mír v zemi. Hladomor v roce 1134 vedl k vlně pirátství vyvolané hladem a námořní lupiči se zaměřovali zejména na lodě s obilím směřující k císařskému dvoru v Kjótu. Vláda proti nim rázně zakročila a dvě tažení pod vedením předního samuraje Tairy Tadamoriho v letech 1134 a 1135 přiměla piráty k poslušnosti.47

V severní Evropě vyráželi již od třetího století na moře jako piráti Anglové, Sasové a Jutové, když soustavné stoupání mořské hladiny postupně zaplavilo ornou půdu, kterou předtím obdělávali jako farmáři.48 Banditismus a pirátství se tehdy zjevně staly nedílnou součástí života a byly v zásadě „jistou formou svépomocné záchrany za konkrétních nepříznivých okolností“.49 Někdy prostě nebyla jiná možnost. K podobným jevům docházelo i v jiných společnostech usídlených ve zranitelných oblastech. Typickým příkladem jsou skandinávské národy, z nichž vyšli Vikingové. Tyto národy sídlily při okrajích geograficky velmi členitého území vyznačujícího se nesčetnými fjordy, řekami a strmými horskými hřebeny, což velmi ztěžovalo, ne-li znemožňovalo pozemní dopravu. Spolu s populačním růstem a možná i s postupnou změnou klimatu tyto geografické faktory v podstatě vyhnaly severské národy v osmém až jedenáctém století na moře jako obchodníky nebo kořistníky – anebo obojí.50 Jako válečnické kultury, které si nejvíce cenily individuálních odvážných činů na bitevním poli, severské státy vedly často vzájemné války: Dánové proti Švédům, Švédové proti Norům, Norové proti Dánům. V mnohých těchto válkách se bojovalo i na moři a četné nájezdy proměnily pobřežní osady v ruiny. Například na švédském ostrově Gotland objevili archeologové při vykopávkách pečlivě uschované poklady obsahující zlato, stříbro a další cennosti, pocházející z těchto neklidných období. Bylo jen otázkou času, kdy se tyto příbřežní nájezdy rozšíří na lukrativnější břehy Británie, Irska a evropského kontinentu.

Matka příroda nejen postrkává celé národy k pirátství, ale také nabízí prostředí, které námořní nájezdy podstatně ulehčuje. Ilustrativním příkladem tohoto faktu jsou četné ostrovy, jimiž je poseto Karibské a Jihočínské moře i vody mezi Řeckem a Levantou. Mnohé se nacházejí na hlavních námořních trasách, a nabízejí proto ideální lokality pro léčky nebo jednoduché úkryty při čekání na vhodnou nic netušící loď. Ve Středomoří jsou vynikajícím místem pro pirátské aktivity Egejské ostrovy. Oblast mezi ostrovy Lesbos a Tenedos a Dardanelami pokrývala spojnici tří hlavních námořních tras, které spojovaly Konstantinopol s ostatními hlavními přístavy Středozemního moře. Jedna vedla z Benátek přes Jaderské moře, druhá od berberského pobřeží a Alexandrie kolem Levanty a Malé Asie a třetí kolem Kykladských ostrovů a Chiu. V oblasti Egejských ostrovů procházely tyto trasy stísněnými vodami, kde často dochází k nečekaným bouřím a vyskytují se zde silné proudy a nebezpečné útesy.

„V nejvytíženějších a pro navigaci nejobtížnějších obdobích, konkrétně na jaře a na podzim, byly tyto vody přeplněny nejrůznějšími plavidly, což z nich činilo oblíbené loviště pirátů a korzárů všech vyznání.“51

Na severu břehy Severního a Baltského moře rovněž nabízely četné úkryty ve formě zátok, malých skalisek a útesů, jakož i bažin, kde se mohla ukrýt pirátská nebo privatýrská loď a čekat na kořist. Oblíbenými pirátskými lokalitami byly zejména Normanské ostrovy – Jersey, Guernsey, Alderney a Sark. Poslední z nich si zvolil za svou operační základnu mnich Eustach, protože poskytoval dokonalé místo pro narušování námořní dopravy. V období pozdního středověku, kdy byla námořní navigace ještě v plenkách a lodě se plavily v blízkosti pobřeží, bývalo velmi obtížné se takovým pirátským lovištím vyhnout a dokázali to jen nejzkušenější mořeplavci. V určitých případech to zkrátka nebylo možné, protože cestou do některých přístavů loď oblastí zamořenou piráty prostě proplout musela. Například dva velké ostrovy Sjælland a Fyn vytvářely námořní „úzké hrdlo“ v Kattegatu (neširoký průliv mezi Severním a Baltským mořem), které pro cestu z Baltu nabízelo pouze tři velmi stísněné trasy: Öresund a Malý a Velký Belt, společně známé jako Dánské úžiny. V době vitaliánů a likedeelerů byly tyto vody natolik neblaze proslulé pirátskými útoky, že se v nich obchodní plavidla kvůli vzájemné ochraně spojovala do konvojů.

Ve východních mořích to byly husté mangrovové lesy na březích Malackého průlivu – další námořní úzké hrdlo – a Andamanského moře, kde mohli piráti čekat v záloze na kořist a po bleskurychlém útoku beze stopy zmizet.

Jiným oblíbeným působištěm pirátů se staly úžina Bab-al-Mandab, spojující Rudé moře s Adenským zálivem, a Hormuzský průliv, který spojuje Perský záliv se západním Indickým oceánem. Podobnou roli hrály vody kolem atolů, útesů a malých ostrovů s úzkými a mělkými vodními cestami, kudy mohla menší plavidla snadno uniknout, avšak větší lodě pronásledovatelů se tam nedostaly. Mnohem později, v devatenáctém století, kapitán Henry Keppel z britského Královského námořnictva poznamenal: „Stejně jistě jako pavouci v místech plných skulin a škvír se i piráti vyskytují všude tam, kde síť ostrovů nabízí zátoky a mělčiny, výběžky pevniny, skaliska a útesy – prostě a jednoduše místa vhodná pro číhanou, pro překvapivý útok a pohotový únik.“52 Keppel sice mluvil o pirátech, proti kterým bojoval v devatenáctém století, ale stejně tak mohl hovořit o pirátech pozdního středověku o pět století dříve.

Navzdory nespornému vlivu přírodních faktorů na rozvoj pirátství nemůžeme klást vinu za tento jev pouze jim. Ti, kteří se dali na pirátský život, měli i jinou možnost. Tak například obyvatelé Sardinie nepřeměnili svůj ostrov v pirátskou základnu. Místo toho se obrátili zády k pobřeží a ve vnitrozemí vybudovali pasteveckou komunitu.53 I Vikingové, kteří sídlili při okrajích geograficky velmi složitě členěného pobřeží, se mohli stát poctivými obchodníky a nemuseli se uchylovat k námořnímu lupičství.

VYHLEDÁVÁNÍ LODÍ NA MOŘI

Aby se člověk mohl stát pirátem, potřebuje především loď, s jejíž pomocí může přepadávat jiná plavidla a plenit pobřeží. Nově zformovaná – moderně bychom řekli start-upová – pirátská banda tento problém obvykle řešila buď vzpourou na palubě obchodního či válečného plavidla, nebo krádeží vhodné, a hlavně nehlídané kotvící lodě. Jedním z těchto způsobů zahájili své operace mnozí piráti. Středověké zdroje však bohužel nenabízejí žádná detailní vylíčení začátků pirátských band. Dostupné informace se soustřeďují na piráty, kteří již získali určitý věhlas, jako byli Klaus Störtebeker nebo Gödeke Michels z řad vitaliánů a likedeelerů, nebo na privatýry jako mnich Eustach nebo don Pero Niño, kteří získali lodě od svých zaměstnavatelů. Později se setkáme s doloženými příklady pirátů, kteří zahájili kariéru buď vyvoláním vzpoury, nebo krádeží nestřeženého plavidla, ale podobnými způsoby se adepti pirátského řemesla zmocňovali lodí i v tomto raném období.

Dobře zavedené pirátské bandy si vybíraly určité typy lodí podle toho, v jakých vodách s oblibou lovily. Pokud námořní lupiči působili při pobřeží nedaleko domovských základen, používali lehká a rychlá plavidla, protože se dokonale hodila k přepadávání ze zálohy. Z tohoto důvodu například Uskoci – piráti, kteří v šestnáctém století bojovali v Jaderském moři proti osmanské říši – upřednostňovali relativně malé galéry známé jako brazzere. Pokud ovšem piráti lovili na širém moři, dávali přednost námořním lodím, jež byly obvykle stejné jako plavidla používaná poctivými obchodníky a přepravci. Například vitaliáni používali tytéž lodě jako Hanza – všudypřítomné kogy –, ovšem s početnější posádkou a vybavené na přídi i zády takzvanými kastely (dřevěné věžičky), které při bitvách používali lučištníci. Pirátská plavidla tedy vypadala stejně jako hanzovní válečné lodě známé jako Friedeschiffe (mírové lodě). Čínští a japonští námořní lupiči ve Východočínském moři v tomto období rovněž používali pozměněná obchodní plavidla – čínské džunky –, protože v těchto vodách převládaly, a vypadaly tak nenápadně.54 Při rychlých útocích na pobřeží se používala menší plavidla poháněná vesly, často přestavěná na válečné lodě se dvěma bojovými kastely a s početnější posádkou.

Jakmile piráti získali vhodné plavidlo a vyrazili s ním na moře, potřebovali najít náležitou kořist. Před vynálezem radaru bylo možné identifikovat plavidlo pouze vizuálně, což záviselo na vzájemné poloze obou lodí. S použitím známých vzorečků snadno určíme, že člověk vysoký 170 centimetrů stojící v úrovni mořské hladiny obsáhne obzor o poloměru přibližně 5 kilometrů. Pokud stojí na 100 metrů vysokém útesu, vidí do vzdálenosti zhruba 40 kilometrů. Na širém moři, kde se útesů z pochopitelných důvodů nedostává, používali námořnici takzvané vraní hnízdo, pozorovatelnu ve tvaru koše umístěnou na hlavním stěžni, odkud dohlédli na vzdálenost 15 až 20 kilometrů v závislosti na výšce stěžně. I tak byla pravděpodobnost, že jim kořist unikne, znepokojivě vysoká. Piráti se samozřejmě snažili převážit misky vah ve svůj prospěch tím, že si vybírali vhodná místa, kde mohli oprávněně předpokládat velký výskyt nejrůznějších obchodních plavidel. Buď je na širém moři aktivně vyhledávali, nebo čekali ve vhodném úkrytu, aby nic netušící loď přepadli ze zálohy. Jindy nastražovali léčky i v původně bezpečných přístavech a kotvištích. Janovský šlechtic Anselm Adornes, který žil v patnáctém století, popisuje ve svém cestopise příběh, kdy loď upadla do léčky nedaleko známého a bezpečného přístavu. V květnu 1470 se plavil do Svaté země na palubě obrovské, sedmisettunové janovské lodě, „silně vyzbrojené kanony, luky a oštěpy […] a s oddílem sto deseti ozbrojených mužů na ochranu před piráty nebo Turky“.55 Cestou měla loď zastavit v sardinském přístavu Alghero, ale vzhledem ke své velikosti musela zakotvit mimo přístavní rejdu. Adornes a další poutníci nasedli do lodních člunů a odpluli navštívit přístav. Tam se jim nic zlého nestalo, ale když veslovali zpátky, vyhrnuli se znenadání piráti a snažili se jim odříznout cestu k „plovoucí pevnosti“. Kapitán janovské lodi situaci zachránil rozhodným protiútokem. Přikázal posádce okamžitě zahájit na piráty palbu a odradit je od dalšího přiblížení. Současně vyslal dva čluny plné ozbrojených námořníků, aby doprovodili ohrožené poutníky zpět na loď.56 V jiných případech však posádky a cestující takové štěstí neměli – byli pochytáni, zbaveni všech cenností a vězněni, dokud za ně piráti nedostali výkupné.57

Některé pirátské skupiny byly organizovanější a snažily se předem získat informace o tom, kdy se loď s lukrativním nákladem objeví na určitém místě, aby se jí mohly zmocnit. Například o Uskocích bylo známo, že měli v přístavech na pobřeží Jaderského moře, a dokonce i v samotných Benátkách, své pozorovatele a informátory. Při jedné příležitosti, konkrétně v září 1586, benátská vláda „zjistila, že církevní činitel z Lesiny jménem Francesco da Bruzza je špion, který nejen že informoval Uskoky o odjezdu každého plavidla, ale také upozorňoval piráty, kde mohou najít zboží patřící tureckým poddaným“.58

Piráti, kteří operovali na otevřeném moři a jejichž lodě se držely mimo dohled daleko od pobřeží, museli do jisté míry vzájemně spolupracovat. Námořní lupiči působící koncem třináctého století v Arabském moři mimo západní pobřeží Indie se snažili vyhledávat, napadat a obsazovat obchodní plavidla, z nichž většina se z bezpečnostních důvodů stále držela poblíž břehů. Slavný cestovatel Marco Polo vzpomíná:

Musíte vědět, že z Malabaru a ze sousední provincie Gudžarát vyplouvá každý rok více než 100 lodí korzárů, kteří zajímají jiná plavidla a olupují kupce […] Většina těchto zlotřilých korzárů se rozptýlí […], ale tu a tam […] se plaví v řadě, tím myslím v pětimílových vzájemných rozestupech […] A jakmile spatří obchodní loď, jeden korzár signalizuje světelným znamením druhému, takže v těchto vodách nepropluje žádná loď nespatřena.59

Marco Polo popsal i protiopatření, jaká tito ranní mořeplavci používali: „Obchodníci, kteří dobře znají zvyky těchto zlotřilých korzárů […], vyrážejí na moře dobře ozbrojení a vybavení […], takže se statečně brání a způsobují útočníkům těžké škody.“60 Přesto se mnohé lodě stávaly kořistí pirátů.61

Aktivnějším pirátům či privatýrům nebo těm, které již unavilo trčet v úkrytu a marně čekat, až se na obzoru objeví plachta, zbývala další lukrativní možnost – křižovat podél pobřeží známého hustým námořním provozem a slabou obranou. Pokud se pirát nebo privatýr pokládal za dostatečně silného nebo velel menší flotile, mohl také napadat příbřežní města a vesnice. To sice opět nebylo bez rizika, ale výhoda spočívala v tom, že se s danou lokalitou předem seznámil. Pro křesťanské a muslimské korzáry ve Středomoří byly nájezdy na pobřeží běžnou strategií a nedílnou součástí tohoto podnikatelského modelu bylo i zajetí místních obyvatel, kteří pak končili na trzích s otroky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Historie pirátství.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.