First published in German under the title

„Der zauberhafte Wunschbuchladen 4 – Die wilden Vier“

by Katja Frixe

with illustartions by Florentine Prechtl.

© Dressler Verlag, Hamburg 2018.

Published by agreement with Dressler Verlag, Hamburg, Germany.

Translation © Alena Bezděková, 2020

ISBN 978-80-242-6723-4

Co se děje s Gustafem?

To je ale krásný den, pomyslela jsem si, zavřela oči a otočila tvář ke slunci. Seděla jsem na lavičce na školním dvoře a čekala na Lea. Vždycky mu chvilku trvalo, než se po házené osprchoval a převlékl, zatímco my jsme z kroužku fotografování směli pokaždé odejít o pět minut dřív. Ostatní už byli dávno pryč, takže jsem školní dvůr měla jen pro sebe. Nemělo to tak vydržet dlouho, a proto jsem si vychutnávala ticho a teplé paprsky na své pokožce.

Vzápětí mě něco zalechtalo na uchu. Lekla jsem se.

„Žádné pospávání!“ zavelel Leo se smíchem a zamával mi stéblem trávy před nosem.

„Já nespím!“ namítla jsem. „Vždyť se chystáme do Čarokrásného knihkupectví!“

Trávila jsem tam sice každé odpoledne, ale přesto jsem se vždycky těšila. V Čarokrásném knihkupectví jsem se totiž nikdy nenudila. Jednou dorazili děsně zajímaví zákazníci, jindy se objevila nějaká napínavá knížka, do které jsem se úplně ponořila, nebo se o dobrou náladu postarala paní Sovová a její dva spolubydlící – mluvící zrcadlo pan Král a veršující kocour Gustaf.

Popadla jsem odložený batoh a vstala. „Tak jdeme?“ vyhrkla jsem.

„No jasně!“ odtušil Leo. „Dneska si chci bezpodmínečně dočíst tu knížku o vesmírných dobrodružstvích. Ale obávám se, že mi do toho zase něco přijde.“

„Tak proč si ji nevezmeš domů?“ zeptala jsem se.

Leo se krátce zamyslel. „U paní Sovové je to prostě mnohem útulnější,“ odpověděl nakonec.

Musela jsem mu dát za pravdu. Knihkupectví bylo zkrátka naším absolutně nejoblíbenějším místem. No, Leovi možná připadala ještě trošku přitažlivější sportovní hala, ale když zrovna nehrál házenou, většinou chodil se mnou. Společně jsme se uvelebili na galerii nad dětským koutkem a celé hodiny jsme se probírali knihami.

„Ta oslava narozenin byla fakt super,“ konstatoval Leo. „Zeptám se paní Sovové, jestli bych své narozeniny taky mohl oslavit v knihkupectví.“

„Ale počítej s tím, že vyhlásí absolutní zákaz konfet,“ zasmála jsem se a vzpomněla si na malého křečka Harryho, který před třemi týdny na oslavu mých jedenáctin přinesl jako zvláštní překvapení dělo na vystřelování konfet. Poletovaly po celém obchodě a pokryly všechny knihy i podlahu. Pan Král si na to stěžoval ještě několik dnů.

„Knížkám se to ale očividně líbilo,“ odpověděl Leo. „Některé dokonce seskočily z police, aby se s tou pestrobarevnou parádou mohly obdivovat v zrcadle.“

„To máš pravdu,“ přikývla jsem. „Detektivkám s černou obálkou připadalo hrozně legrační, že jsou ozdobené barevnými puntíky.“

Čarokrásné knihkupectví nebylo obyčejným obchodem s knihami. Mělo v sobě něco magického. Projevovalo se to tím, že některé knihy žily vlastním životem. Jedny vydávaly zvláštní zvuky, z jiných se linuly různé vůně, další zase čas od času padaly z polic, aby na sebe upozornily. V knihkupectví navíc stál pan Král a samozřejmě tu žil i Gustaf.

Když zazvonil zvoneček pověšený nade dveřmi prodejny, který oznamoval příchod nového zákazníka, kocour obvykle ihned seskočil ze svého křesla a návštěvníka přivítal. Ale když jsme vešli dneska, nikde jsme ho nezahlédli.

„Dobrý den!“ pozdravila jsem paní Sovovou, která zrovna zařazovala do polic hromádku knih z výkladu.

„Vítám vás!“ zatrylkovala a láskyplně pohladila hřbet jedné zvlášť zajímavé knihy. „Pan Hibou vystavil opravdu vynikající výběr francouzských autorů, ale já bych teď chtěla čtenářům nabídnout něco jiného.“

„Co třeba sportovní publikace?“ navrhl Leo.

„Knihy pro děti!“ vykřikla jsem.

„Divadelní hry,“ zaduněl hlas pana Krále.

Paní Sovová se usmála. „Vaše nápady jsou vynikající. Ale já jsem měla na mysli spíš milostné romány. Žádný brak, ale kvalitní literaturu. Jsem si jistá, že by odpovídaly i vkusu pana Hiboua.“

To byla určitě pravda. Francouzský knihkupec, který paní Sovovou nedávno zastupoval, se totiž děsně zamiloval do paní Tingové z nedaleké cukrárny zvané Čokoládové nebe.

„Počítám, že i on sám nějaký milostný román brzy napíše,“ zavtipkovala jsem. „Materiálu nasbíral dost. Ale jestli to bude trhák, Gustaf bude chtít dozajista podíl ze zisku.“

„Přestaň!“ ozval se rázně pan Král. „On je vážně přesvědčený o tom, že přispěl k jejich vzájemnému štěstí. Kdyby nebylo toho zmatku kolem jeho zmizení, určitě by se z nich pár nestal.“

Tehdy jsme si o černo-šedě pruhovaného kocoura opravdu dělali velké starosti, ale nakonec se ukázalo, že chtěl jenom v Čokoládovém nebi ukrást čokoládové dortíky. Díky tomu se pan Hibou a paní Tingová poprvé spatřili a ihned se do sebe zamilovali.

„Když už mluvíte o tom zmizení,“ poznamenala jsem, „kde vlastně vězí Gustaf?“

Paní Sovová mi vtiskla do ruky hromádku knih.

„Buď tak hodná a odnes je ke mně do kanceláře. Uvidíš sama.“

Leo jí podával košíček s francouzskými dekoracemi.

„Tyhle věci už nepotřebujeme. Můžeš je postavit na můj psací stůl.“

A tak se Leo vydal za mnou za prodejní pult, kde se nacházely dveře do kanceláře paní Sovové.

„Pozdravujte ho ode mě!“ křiklo za námi zrcadlo.

„Ty jeho hloupé žvásty mi už pomalu začínají chybět.“

V duchu jsem se podivila, co se s Gustafem asi stalo, a opatrně jsem otevřela dveře.

„Nechci nikoho vidět,“ zazněl plačtivý hlas, a když jsme vstoupili do kanceláře, uviděli jsme kocoura, jak leží stočený do klubíčka na psacím stole paní Sovové. Pod hlavou měl malý polštářek a vedle něj stál šálek s kouřícím čajem.

„Ty jsi nemocný?“ zeptal se Leo a položil košíček vedle něj na psací stůl.

„Já nevím,“ zakvílel kocour. „Už několik dnů si připadám jako zmlácený. Na nic nemám chuť. Dokonce se mi nechce skládat básně. Nemám ani chuť k jídlu.“

Leo nemohl rozumět tomu, co Gustaf říká, a tak jsem mu jeho nářky přeložila.

„Fajn,“ prohlásil. „Když se ti nechce skládat básně, tak je neskládej. Bolí tě něco?“

Gustaf se na okamžik zamyslel. „Tu a tam cítím takové bodání u srdce. A občas mi bývá špatně.“

Odložila jsem knihy stranou a pohladila ho po hlavě. „Chudáčku malý… Co s tebou uděláme? Nepomohl by ti třeba čokoládový dortík?“

Čokoládové dortíky z Čokoládového nebe byly tajnou zbraní paní Sovové proti trápení a starostem všeho druhu. Nevěděla jsem, jestli pomáhají i v případě onemocnění, ale za zkoušku to stálo.

„Já nevím,“ odpověděl Gustaf utrápeně. „Třeba jo!“

„Tak já se zeptám paní Sovové,“ navrhla jsem.

„Má ti Leo mezitím něco předčítat? Co třeba nějaké básničky?“

„To by bylo fajn,“ zamňoukal kocour. „Kdyby to šlo, tak tyhle,“ ukázal hlavou na jednu z knih od paní Sovové. Vzala jsem ji do ruky a podívala se na název. „Francouzská milostná poezie?“

Gustaf přikývl a Leo protáhl obličej. „To snad ne!

Myslíš to vážně?“ zeptal se otráveně.

„Když to Gustafovi pomůže,“ pronesla jsem a nenápadně jsem kamaráda šťouchla loktem do boku.

Leo knihu otevřel. Vzápětí se z ní vzneslo několik srdíček připomínajících mýdlové bubliny.

„To není špatné,“ konstatoval. I mě to zaujalo.

Přestože podobné věci nebyly v knihkupectví paní Sovové nic neobvyklého, pořád se tu a tam vyskytlo něco, co mě překvapilo.

Leo se posadil na kancelářskou židli paní Sovové a pročítal první stránku. Pak si odkašlal. „Chci vychutnat tvé políbení, žáru tvé vášně nic rovno není.“ Podíval se na Gustafa. „Myslíš to fakt vážně?“

„Jestli se mi chceš vysmívat, tak zas můžeš vypadnout,“ pronesl kocour uraženě. „Mně se to líbí.“

Přeložila jsem Leovi, co Gustaf řekl, a ten s úšklebkem pokračoval ve čtení. Kocour zavřel oči a spokojeně předl. Využila jsem toho a vydala se za paní Sovovou, abych se jí zeptala na čokoládové dortíky.

„Tak co, jak mu je?“ zeptala se, když jsem vešla do prodejny. „Upřímně řečeno, už si o něj začínám dělat starosti.“

To mě překvapilo, protože paní Sovová si obvykle s ničím starosti nedělala. Měla vždycky výbornou náladu a na všem viděla jen to dobré.

„Přece jen není nejmladší,“ dodala. „Možná už celý ten zmatek kolem Čarokrásného knihkupectví nezvládá.“

To jsem si vůbec neuměla představit. Gustaf miloval, když kolem něj bylo rušno. Nevyznala jsem se v kočičích nemocech, ale byla jsem si skoro jistá, že za tím vězí něco jiného. Přesto jsem se zeptala:

„Neměli bychom s ním zajít k veterináři?“

Paní Sovová se zadívala na milostný román ve své ruce a pak ho odložila na stůl, který mezitím vyzdobila několika srdíčky.

„Ano, o tom jsem už taky uvažovala. Navíc momentálně nemůžu vyzkoušet ani své staré dobré čokoládové dortíky.“

„Čokoládové dortíky,“ zopakoval zasněně pan Král. „Tolik mi schází jejich vůně!“

Pohlédla jsem na talíř, který stál na prodejním pultu a obyčejně býval čokoládových dortíků plný. Zel prázdnotou. „Proč tu nejsou?“ zeptala jsem se nechápavě.

Paní Sovová si povzdechla. „Brigita, tedy paní Tingová, odjela na dva týdny k panu Hibouovi do Francie. Na tu dobu zaměstnala jiného cukráře. Jenže ten si dělá, co se mu zlíbí.“

Tázavě jsem se na ni zadívala.

„Otvírá cukrárnu, kdy se mu zachce, peče, nač má náladu, a vůbec nedodržuje to, na čem se s Brigitou dohodl… Navíc…“ podívala se na hodinky. „Musím na něj zas dohlédnout. Slíbila jsem jí to. Ještě před chvilkou byla cukrárna zavřená. Počkáš tady, než se vrátím?“

Nepočkala na odpověď a vyběhla z místnosti.

Pokrčila jsem rameny a doufala, že nepřijde žádný zákazník, který by ode mě očekával rady v oblasti milostných románů. V těch jsem se totiž vůbec nevyznala.

„To zvládneme,“ poznamenal pan Král, který mi nejspíš zase potají přečetl myšlenky. Byl tak starý a tak moudrý, že se to za tu spoustu let naučil.

Nebo to aspoň tvrdil.

Zrovna jsem chtěla zajít do dětského oddělení a podívat se, jestli tam paní Sovová nenechala rozložené nějaké nové knihy, když jsem ucítila divný puch. Začichala jsem kolem a snažila se tomu přijít na kloub.

„Nechci být nezdvořilý, Klárko,“ pronesl pan Král omluvně, „ale není možné, že ti něco uletělo?“

Cítila jsem, jak rudnu. Zrcadlo si myslelo, že mám větry? „Já jsem to nebyla!“ vyhrkla jsem a najednou jsem odněkud zaslechla tiché chichotání. „Kdo se to tady směje?“ zeptala jsem se. Nejspíš to přicházelo z některé police, protože knihy si občas dělaly z ostatních legraci a báječně se při tom bavily.

Pátravě jsem kolem polic procházela, jenže to chichotání mezitím přestalo. Namísto něj se najednou ozvalo zlověstné vytí. Hrůzou mi vstaly vlasy na hlavě. Ze všech stran se ozývalo řinčení a chřestění, jako by za mnou stálo strašidlo. „Co se to tady děje?“ zeptala jsem se pana Krále.

„Víš přece, jaké knihy jsou,“ odpověděl, „pokaždé tě překvapí.“

Přešla jsem přímo k polici s horory a objevila knihu, která byla původcem těch zvuků. Jednalo se o malý svazek s názvem „Hrůzostrašné historky pro neohrožené čtenáře“, který sepsal nějaký Lucius Hrůza. To jméno se k němu hodilo. Vytáhla jsem knihu z police a přísně na ni pohlédla. „Jestli chceš, aby si tě někdo koupil, tak se vzpamatuj. Tady jsme ještě pořád v knihkupectví, a ne ve strašidelném zámku.“

Připadalo mi legrační, že se vybavuju s knížkou, ale paní Sovová to dělala pořád a tvrdila, že to pomáhá. Kniha každopádně mlčela, když jsem ji vracela na polici. Přesto se místností pořád linul nepříjemný pach a já musela dát za pravdu panu Královi, že skutečně připomínal uprdnutí.

„Zapátral bych u příruček o chovu zvířat,“ ozval se pan Král, „ty bývají důkladně drzé.“

Přešla jsem o dva regály dál a ihned si uvědomila, že ten puch doopravdy přichází odtud.

Ale kdo je jeho původcem? Přejela jsem prstem po knihách s názvy „Vše, co musíte vědět o kočkách“,

„Malí hlodavci, velká radost“ a „Okrasné ryby“. Všechny vypadaly nevinně. Pak jsem objevila příručku o psech, která ještě nebyla zařazená mezi ostatními, ale opírala se o bok police. Když jsem po ní chtěla sáhnout, bleskově uhnula doleva, a když jsem také udělala krok doleva, ihned vystřelila doprava.

Tak to pokračovalo pořád dál – doleva, doprava, doleva, doprava, až mě to přestalo bavit a otráveně jsem to vzdala. „Ocenila bych, kdybys toho pšoukání nechala,“ řekla jsem natolik nahlas, aby to slyšely i ostatní knihy. „Zaháníš tím zákazníky. A to přece nikdo z nás nechce, že ne?“

Kniha nezareagovala, ale doufala jsem, že moje slova přesto vzala na vědomí.

Z kanceláře vystrčil hlavu Leo. „Co je s těmi čokoládovými dortíky?“ zeptal se a šeptem dodal:

„Já už ty nesmysly číst nedokážu. Navíc mám pocit, že Gustaf je na tom čím dál tím hůř.“

Z kanceláře se ozvalo zakňučení, které mi rvalo srdce. „Paní Sovová šla zrovna do cukrárny a snaží se vyjasnit tu nevyřízenou objednávku. Ale spíš musíme počítat s tím, že žádné dortíky nebudou.“

Vtom se za Leem vynořil Gustaf. Klopýtavě se potácel místnosti a pak zalezl do prvního regálu.

Leo na mě pohlédl s povytaženým obočím.

Zvonek nade dveřmi se rozezněl. „Nechci nikoho vidět a nikoho slyšet!“ vřískl Gustaf a rozběhl se zpět do kanceláře. „Leo, zavři dveře!“

„Běž za ním,“ vyzvala jsem kamaráda. „Dál mu předčítej ty básničky. Až se paní Sovová vrátí, poradíme se, co s ním provedeme.“

Leo přikývl a zavřel za sebou dveře kanceláře.

Od vchodu se ozývaly rozčilené hlasy.

„No ne,“ prohlásil pan Král. „Dámy jsou pořádně naštvané, že si v Čokoládovém nebi nemohly posedět u kávičky.“

Byla to paní Sovová, která se vracela v doprovodu tří postarších šedovlasých žen. Až teď jsem si všimla, že jednou z nich je moje babička. Ty další dvě byly její přítelkyně Erna a Erika, s nimiž se jednou měsíčně setkávala nad dortíkem v Čokoládovém nebi.

„Klárko, zlatíčko!“ zvolala babička. „Aspoň nějaká radost! Je to vážně nestydatost, že cukrárna má zrovna dnes zavřeno.“

Uvažovala jsem o tom, co vlastně babička dělá v Čarokrásném knihkupectví, když má chuť na dort.

„Udělejte si pohodlí v našem dětském koutku,“ cukrovala paní Sovová. „Sedací vaky jsou opravdu pohodlné. Uvařím kávu a určitě najdu i nějaké sušenky. Můžete si popovídat u nás, v Čarokrásném knihkupectví.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Divoký čtyřlístek.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.