THE LINE OF BEAUTY

Copyright © 2004 by Alan Hollinghurst

Translation © Michala Marková, 2006

ISBN 978-80-207-1957-7

Francisi Wyndhamovi

Vřelé díky za vlídné přijetí uměleckému centru

Yaddo, kde tento román zčásti vznikl.

A. H.

„Co ty o té věci víš?“ řekl Král Alence.

„Nic,“ řekla Alenka.

„Vůbec nic?“ nedal se odbýt Král.

„Vůbec nic,“ řekla Alenka.

„To je významné,“ řekl Král porotcům. Už už si to zapisovali na tabulky, a tu mu vpadl Bílý Králík do řeči: „Snad bezvýznamné myslí Vaše Veličenstvo,“ řekl uctivě, ale přitom se na něho mračil a šklebil.

„Toť se ví, že bezvýznamné,“ vyhrkl Král a potichu si pak odříkával „významné – bezvýznamné – bezvýznamné – významné –“, jako by zkoušel, co zní lépe.

Alenka v kraji divů, kapitola 12

Milostný akord
(1983)

1

Knížka Petera Crowthera o volbách už byla na pultech. Jmenovala se Lavina! a vtipný prodavač u Dillona vytvořil ve výloze stejnojmennou živelní katastrofu ve zmenšeném měřítku. Zákazníkovi vstříc se v zářivé záplavě valil zlatavý obrázek triumfující ministerské předsedkyně. Nick se zastavil na ulici a pak vešel dovnitř, aby si knížku prohlédl. S Peterem Crowtherem se jednou setkal a slyšel o něm mluvit jako o námezdním pisálkovi i jako o „sžíravém analyzátorovi“. Jak listoval stránkami, nezřetelným úsměvem maskoval, že si není jistý, která z těch charakteristik je blíž pravdě. Rychlost, s jakou knížka vyšla jen dva měsíce po volbách, určitě námezdním pisálkovstvím zaváněla – a styl samozřejmě taky. Kousavost si autor patrně vyhrazoval jen pro snahy opozice. Nick si důkladně prohlédl fotografie, ale Geralda našel jenom na jedné: byla to skupinka s popiskou „101 nových konzervativních poslanců“ a Gerald byl dost chytrý nebo dost rychlý na to, aby se dostal do první řady. Seděl tam, usmíval se a zíral vpřed, jako kdyby si v duchu už dělal pohodlí na přední lavici ve sněmovně. Ten úsměv, ten bílý límeček tmavé košile a měkký kapesníček v náprsní kapse saka budou zajisté slavné ještě v době, kdy z hochů z řad za nimi zbudou jen pozapomenuté škleby. I tak byl ale v textu zmíněn jen dvakrát – jednou coby „bonviván“, podruhé jako příslušník té „tenčící se vrstvy“ konzervativních poslanců, kteří za sebou mají soukromou střední školu a Oxford či Cambridge a jejichž je „Gerald Fedden, nový poslanec za Barwick, typickým představitelem“. Nick pokrčil rameny a vyšel z knihkupectví. Na ulici na něj ale padla opožděná hrdost na to, že viděl v opravdové knize někoho, koho zná.

Ten večer v osm měl mít rande na inzerát, a celý tenhle horký srpnový den poznamenávalo drnčení napjatých nervů s občasnými svěžími vsuvkami toužebného snění. Ta schůzka nebyla tak úplně naslepo – byla jen „velice krátkozraká“, jak to vyjádřila Catherine Feddenová, když jí Nick ukázal fotku a dopis. Na pohled se jí ten člověk jménem Leo nejspíš líbil a tvrdila, že je to její typ; hlavu jí ovšem dělal jeho rukopis. Byl propracovaný a zbrklý zároveň. Catherine vlastnila brožurku, která se jmenovala Grafologie: Duše v prstech, a z té čerpala nejrůznější postřehy o zjevných i potlačovaných sklonech ostatních lidí („Umělec, nebo šílenec?“ „Mazlíček, nebo zvíře?“). „Sleduj ty ohromné horní délky, drahoušku,“ říkala. „Z těch kouká fůra ega.“ Zase a zase nad tím kouskem laciného modrého dopisního papíru špulili rty. „A nemyslíš si, že to znamená prostě jenom hodně silnou sexualitu?“ ptal se Nick. Ale asi si to nemyslela. To, že dostal od cizího člověka dopis, ho nadchlo a snad ho to dokonce i dojalo. Fakt ovšem byl, že sám text moc očekávání nevzbuzoval. „Nicku – o. k.! Re. tvůj dopis. Pracuju na personálním (Londýn, obvod Brent). Možno se sejít a probrat naše zájmy a cíle. Napiš, kdy a kde,“ a pak to ohromné, přebujelé L ve slově Leo, které šlo přes půl stránky.

Nick se do Feddenovic velkého bílého domu na Notting Hill nastěhoval pár týdnů předtím. Jeho pokoj byl nahoře v podkroví, na území, které jako by pořád ještě patřilo dětem a kde se ve vzduchu dodnes vznášel náznak pubertálních tajemství a vzpour. Nad schody byl Tobyho spořádaný pokojík, Nickův pokoj se táhl podél vyvýšené podesty a Catherinin byl na druhém konci chodby. Nick žádné sourozence neměl, ale tady si bez problémů dokázal připadat jako ztracené prostřední dítě. To Toby ho sem kdysi začal vozit na prázdniny, na londýnské „jízdy“, na dlouhé a napínavé úniky od jeho zdaleka ne tak noblesní rodiny; a ta podkrovní chodba byla pořád ještě prodchnutá Tobyho polonahou přítomností. Toby sám zřejmě nikdy netušil, proč jsou s Nickem vlastně přátelé, ale přívětivě tuhle skutečnost přijal jako hotovou věc. Za ty měsíce po Oxfordu tu moc nepobyl a Nicka přenechal coby kamaráda své mladší sestře a pohostinným rodičům. Nick byl rodinný přítel a oplýval něčím, co v nich budilo důvěru, jakousi vážností, plachou kultivovaností, něčím, co Nick sám nebyl s to rozeznat, ale co rodinu přimělo k tomu, že ho vzali na byt. Když Gerald vyhrál v Barwicku, což byl Nickův domovský volební obvod, byla tomuto rozhodnutí bodře přisouzena jistá poetická – nebo osudová – logika.

Gerald s Rachel byli ještě ve Francii a Nick se přistihl, že ho při pomyšlení na jejich návrat koncem měsíce skoro jímá vztek. Každý den brzy ráno sem chodila hospodyně, aby navařila, a Geraldova sekretářka se slunečními brýlemi posazenými vysoko na čele zaskočila vyřídit úctyhodné haldy pošty. Zahradník o sobě dával vědět prostřednictvím rachotu sekačky za otevřenými okny. Údržbář pan Duke (neboli Jeho Milost, jak mu kvůli vévodskému příjmení rodina přezdívala) tu a tam přišel něco opravit. A Nick tu byl nastálo a připadal si skoro jako majitel. Rád se vracel do Kensington Park Gardens navečer, kdy širokou ulici beze stromů zalévalo slunce a ty dvě bílé řady domů na sebe hleděly se strnulou shovívavostí bohatých sousedů. S rozkoší odemykal na tři západy zamčené zelené dveře, vcházel dovnitř a zase za sebou zamykal, a když nakouknul do červeně vymalované jídelny nebo vyšel po schodech do salonu a pak ještě výš kolem pootevřených dveří bílých ložnic, vnímal, jak je dům poklidně bezpečný. Spodní schodiště, které se vějířovitě rozevíralo do haly, bylo kamenné; horní schodiště byla z důvěrně skřípajícího dubu. V duchu se viděl, jak po nich někoho vede, jak po domě provádí nějakého nového přítele, třeba Lea, jako kdyby mu to tady doopravdy patřilo nebo jednou patřit mělo: obrazy, porcelán, oblé křivky francouzského nábytku, úplně jiného než ten, mezi kterým Nick vyrůstal. Společnost mu dělaly jako stíny matné odrazy v tmavém leštěném dřevě. Využil příležitosti a prozkoumal celý dům od rohových půdních skříní po sklepní komoru na haraburdí, to šeré muzeum, o kterém Gerald mluvil jako o trou de gloire. Nad krbem v saloně visel obraz od Guardiho, benátské capriccio ve zlaceném rokokovém rámu. Protější stěnu zdobila dvě veliká, zlatě rámovaná zrcadla. Nick měl pocit, že toho stejně jako jeho osobní hrdina Henry James „snese hodně, zlata pak zvlášť.“

Občas sem přicházel Toby a v salonu si nahlas pouštěl hudbu. Případně se usadil vzadu v domě v otcově pracovně, telefonoval do ciziny a popíjel džin s tonikem. Nic z toho nedělal rodičům natruc, jen zákonitě napodoboval volnost, s jakou se ve svém domě chovali oni. Vycházel na zahradu, vždycky si netrpělivě stáhl košili, rozvalil se na lehátko a začetl se do sportovní rubriky Telegraphu. Nick ho vídal z balkonu a obyčejně sešel za ním. Tajil se mu přitom dech, protože věděl, že Tobymu nijak nevadí, když si někdo prohlíží jeho veslováním vypracované tělo. Rozdával krásu lehce jako milodary. Pak si dali pivo, Toby se zeptal: „Ségra je v pohodě? Doufám, že moc nevyšiluje,“ a Nick odpověděl: „V pohodě, v pohodě,“ zaclonil si oči před spalujícím srpnovým sluncem a věnoval mu úsměv, který ho měl uklidnit a kromě toho obsahoval spoustu dalších netušených citů.

Catherininy emoční vzlety a pády pro Nicka patřily k mytologii tohoto domu. Toby mu o nich na škole jednou večer, na lavičce u jezera, vyprávěl, což byla známka důvěry. „Je strašně vrtošivá,“ říkal a výraz, který zvolil, udělal dojem i na něj samotného. „Prostě má ty svoje nálady.“ A pro Nicka se celý dům, tehdy ještě jen v jeho představách, zahalil do světel a stínů nálad a život, který se v něm odehrával, mu náhle připadal nasáklý emocemi stejně jako Oxford pachem jezerní vody. „Dřív se řezala do rukou žiletkou, víš?“ Toby sebou cuknul a pak pokýval hlavou. „Zaplať pánbůh, že z toho vyrostla.“ Znělo to zapeklitěji než pouhopouhá náladovost, a když ji pak Nick viděl poprvé, přistihl se, že napjatě sleduje její ruce. Na jednom předloktí měla úhledné, několikacentimetrové rovnoběžné čárky a na tom druhém síť pravoúhlých jizev, které člověk chtě nechtě musel zkusit číst. Jako kdyby se snažila napsat ELLE. Ale tyhle důkazy něčeho, na co by se jinak zapomnělo, už byly dávno zahojené. Občas po nich nepřítomně přejela prstem.

„Dávej pozor na Kočku,“ tak to Gerald vyjádřil, než odjeli, a nenápadně tím naznačil, že to bude úkol prostý, nicméně zodpovědný. Dům patřil Catherine, ale velel mu Nick. Ona tu jen nervózně tábořila, jako kdyby tu v podnájmu byla ona, a ne on. Jeho láska k těm okázalým prostorám ji udivovala, jeho informovaná náklonnost k obrazům a nábytku jí připadala komická. „Ty jsi takový snob,“ říkala a provokativně se smála. Od členky rodiny, která měla být zdrojem jeho údajného snobství, to byla tak trochu rána pod pás. „Zas takový ne,“ říkal Nick, jako kdyby šlo částečným doznáním její názor vyvrátit. „Prostě mám jenom rád krásné věci.“ A Catherine legračně zamžourala kolem sebe, jako že je to jenom hromada starých krámů. V nepřítomnosti rodičů mívala poněkud buřičské sklony, což se projevovalo zejména tím, že kouřila a zvala domů cizí lidi. Když Nick jednou večer přišel domů, našel ji v kuchyni, jak popíjí se starým černým taxikářem a vykládá mu, na kolik je co v domě pojištěné.

Ve svých devatenácti letech už měla celý seznam milenců, se kterými jí to nevyšlo, a každému z nich přisoudila výstižné přízvisko: „Filcka“, „Odkapávač“ nebo „Zbožíznalec“. V některých případech to bylo to jediné, co o nich Nick věděl. Spoustu z nich jako by si schválně vybrala jenom kvůli tomu, jak byli v Kensington Park Gardens nepřijatelní. Třeba ten čtyřicetiletý Velšan s vizáží somráka, co se s ním seznámila v nottinghillském bazaru s deskami; nebo ten krásný pankáč, který měl na krku vytetované FUCK. Nebo jeden rastafarián, co bydlel za rohem a prorocky kvílel o Babylonu a pádu Thatcherové. Ti ostatní, to byli hoši ze soukromých škol a vymydlení mladí manažeři, co si na thatcherovské krizi budovali kariéru. Byla křehká, ale zároveň bezohledná. Tím, čím muže přitahovala, je často zároveň i děsila. Nick k ní ve své tajené nevinnosti cítil pro její zkušenosti s muži jistou úctu. Tolik neúspěchů přece znamená hezkou řádku počátečních úspěchů. Jak moc je přitažlivá, to nedokázal posoudit; v jejím případě vedlo genetické spojení dvou pohledných rodičů k něčemu úplně jinému, než byla Tobyho ospalá krása: v Rachelině štíhlé oválné tváři se tu nešikovně tísnila Geraldova veliká, důvěryhodná ústa. Na ústech se Catherininy pocity vždycky poznaly nejrychleji.

Milovala ironii všeho druhu a byla to šikovná imitátorka. Když se s Nickem opili, napodobovala členy své rodiny tak, až to skoro vypadalo, že nikam neodjeli. Hned tu byl čtverácky hřímající Gerald s tou svojí zálibou v okázalosti i oblíbenými citáty z Alenky: „Tedy Catherine,“ ohrazovala se Catherine, „ty bys i ústřici dožrala.“ Nebo: „Znáš základní početní úkony, Nicku? Svítání, odmítání, nasolení a želení…?“ Nick se s podrazácky uličnickým pocitem přidával. Jeho přitahoval víc Rachelin styl, projev aristokratický a zároveň poněkud cizokrajný. Její skvadra zněla skoro italsky a jako cosi, k čemu by ona nikdy nemohla patřit. Filistr vyslovovala skoro jako francouzský výraz, který se v jejím podání zjevně vztahoval na všechny, kdo jej vyslovují jinak. Nick to zkusil na Catherine. Smála se, ale patrně to na ni velký dojem neudělalo. Tobyho, který se dal opravdu vystihnout jenom těžko, se napodobovat nenamáhala. V další scénce předvedla svoji kmotru, vévodkyni z Flintshire, která byla, ještě jako obyčejná Sharon Feingoldová, na škole v Cranborne Chase Rachelinou nejlepší kamarádkou a jejíž existence dodávala ještě víc šťávy rodinnému vtipkování na téma vznešeného příjmení jejich údržbáře pana Dukea. Ten vévoda, kterého si vzala Sharon, byl majitelem křivých zad a polorozpadlého hradu, a peníze z Feingoldovic octárny mu přišly velice vhod. Nick se s vévodkyní ještě nesetkal, ale když Catherine tuhle bezohlednou společenskou mašinu ztvárnila, připadalo mu, že již měl tu čest, a navíc bez zbytečných průvodních obav.

O tom, jak se zamiloval do jejího bratra, Nick s Catherine nikdy nemluvil. Bál se, že by jí to připadalo k smíchu. O Leovi toho ale za ten týden napovídali hodně, za týden čekání, který se vlekl a nabíral rychlost a zase se vlekl. Moc toho o něm nevěděli, ale i z toho mála dokázala jejich dvojí živá fantazie vytvořit osobnost: byl tu bleděmodrý dopis s těmi podezřelými horními délkami; jeho hlas, který slyšel jenom Nick, když si při nuceně veselém hovoru dohadovali podrobnosti, a který byl neutrálně londýnský a nijak typicky černošský, ovšem Nick z něj vycítil zvláštní ironii a žádná velká očekávání; a ještě jeho barevná fotka, z níž bylo poznat, že i když Leo není tak hezký, jak tvrdil, rozhodně stojí za ohlédnutí. Seděl na lavičce v parku, byl zachycený jenom od pasu nahoru a opíral se – jeho výška se dala těžko odhadnout. Na sobě měl černého bombera, díval se stranou a zamračený výraz jako kdyby vrhal na jeho rysy stín nebo byl sám stínem, který z nich vystupuje. Za ním byl vidět rám stříbrnozeleného kola opřeného o lavičku.

Obsah původního inzerátu („Muž, černoch, 25–30 let, velmi pohledný, zájmy: film, hudba, politika, hledá inteligentního, podobně zaměřeného muže 18–40“) už napůl zastínilo následné Nickovo snění a Catherininy zlé předtuchy, kterými Lea pořád víc a víc začleňovala do svého hájemství rozpačitého sexu a podrazů. Tu a tam si Nick musel připomínat, že na to rande nejde Catherine, ale on. Když se toho večera přihnal domů, ještě jednou si jeho požadavky zběžně prolétl. Nemohl se zbavit pocitu, že nárokům svého nastávajícího milence nedostojí. Inteligentní byl, právě dokončil s výborným prospěchem Oxfordskou univerzitu, ale pod hudbou a politikou si tolik lidí představuje tolik různých věcí. Snad by se mohl odrazit od toho, že zná Feddenovy. Ten velkorysý věkový rozsah ho uklidňoval. Bylo mu jenom dvacet, ale Leo by ho chtěl, i kdyby mu bylo dvakrát tolik. Inzerát jako by vlastně obsahoval zašifrovaný slib, že s Leem může zůstat dvacet let.

Odpolední pošta pořád ještě ležela na podlaze v hale a shora nebylo nic slyšet; ale z napětí ve vzduchu vycítil, že v domě není sám. Posbíral dopisy a zjistil, že mu Gerald poslal pohled. Byl to černobílý obrázek románského portálu s kupou svatých kolem dokola a s rušným výjevem Posledního soudu v tympanonu. „Eglise de Podier, XIIe siècle“. Gerald měl veliké, netrpělivé písmo, ve kterém většina písmen chyběla, a nekompromisně používal velice silné pero. Autor Grafologie by u něj možná odhalil ego stejně velké jako to Leovo, ale převažoval dojem spěchu, až přímo úprku. Pozdrav na konci mohl znamenat „líbá“, ale taky „zdraví“, nebo dokonce poněkud absurdně „nazdar“ – takže člověk vůbec nezjistil, jak si u Geralda stojí. Nick byl s to vyluštit leda to, že se patrně mají dobře. Pohled ho potěšil, ale taky poněkud rozčaroval, protože mu připomněl, že srpnová idyla se chýlí ke konci.

Vešel do kuchyně, kde to Catherine, nikdo jiný to být nemohl, stihla od Eleniny časně ranní návštěvy obrátit vzhůru nohama. Zásuvky na příbory byly otevřené na doraz. Vypadalo to tam trochu jako po vloupání. Vrazil do jídelny, ale rokokové hodiny tikaly na svém místě na krbové římse a trezor se stříbrem byl zamčený. Zahnědlé Lenbachovy portréty Racheliných předků zíraly stejně strnule jako sám Leo. Okna, která nahoře v saloně vedla na půlkulatý balkon, byla otevřená, ale Guardi se pořád ještě leskl a třpytil nad krbem. Dvířka nízké skříňky zabudovaná v knihovně s lomeným čelem zela dokořán. Je zvláštní, že takovýhle dům stačí prostě jenom obývat, a už to může budit dojem zločinu. Mrknul dolů z balkonu, ale na zahradě nikoho neviděl. Už klidněji vystoupal po zbývajících třech řadách schodů, a když se ho zase zmocnila nervozita kvůli Leovi, byla to po těch dospělých starostech s hlídáním domu skoro úleva. Všiml si, že Catherine chodí po svém pokoji, a tak na ni zavolal. Jeho dveře předtím zabouchl průvan, teď bylo v pokoji nedýchatelno a knížky a papíry na stole pod oknem se kroutily horkem. „Chvilku jsem myslel, že se sem někdo vloupal,“ řekl – ale už se nebál.

Sundal z ramínek dvě nejvhodnější košile, a Catherine vešla a zastavila se za ním, zrovna když se díval do zrcadla. Najednou ucítil, jak moc touží se ho dotknout a jak to nedokáže. Jejich pohledy se v zrcadle nesetkaly, prostě se na něj jen dívala, sledovala jeho rameno, jako kdyby právě on měl vědět, co dál. Ve tváři měla zmatený úsměv člověka, jemuž se jen tak tak daří zvládat nějaké trápení. Nick se na ni usmál mnohem zářivěji a pár vteřin vyčkával, jako kdyby to všechno pořád ještě mohl být jeden z jejich obvyklých žertů. „Modrou, nebo bílou?“ zeptal se a zahalil se do obou košil jako do křídel. Pak svěsil ruce a košile splihly na zem. V duchu viděl, jak se smráká a Leo se na svém závodním kole řítí domů do Willesdenu. „Nic moc, viď?“ řekl.

Prošla pokojem, sedla si na postel, předklonila se a s tím svým zlověstným náznakem úsměvu k němu vzhlédla. V těch květovaných šatečkách ji vídal den co den, v těch chodila ven, byly odněkud z blešáku na Portobello Road a do téhle části města nebo do jejích představ o ní přesně zapadaly, jenže teď, bez rukou, bez zad, bez nohou ani nevypadaly jako kus oblečení. Nick se posadil vedle ní, objal ji a pohladil, jako kdyby ji chtěl zahřát, i když horce sálala jako nemocné dítě. Nechala ho, pak se zavrtěla a kousek si odsedla. „Tak co pro tebe můžu udělat?“ zeptal se Nick a uvědomil si, že by se nejradši nechal utěšovat sám. V průzračné hlubině zrcadla viděl dva mladé lidi procházející tajenou krizí.

„Mohl bys ode mě z pokoje vzít ty věci. Jo, odnes to všechno dolů,“ řekla.

„Fajn.“

Nick prošel po podestě do jejího pokoje, kde byly jako obvykle zatažené závěsy a vzduch trpce páchl kouřem. Hustá rudá gáza omotaná kolem stínidla lampy nebezpečně čpěla a cedila světlo na změť dek, spodního prádla a elpíček. Zásuvky a skříňky byly rozházené – tady jako by imaginární vloupání znechuceně vyvrcholilo. Nick se opatrně rozhlédl kolem, a přestože byl sám, nasadil výraz přehnaně bodré ochoty. Jeho mysl všechno rychle a uvážlivě zpracovávala, ale ještě chvilku se jako klíště držel pocitu, že nic netuší. S tichým, soustředěným broukáním se rozhlížel po stole, po posteli, po hromadě haraburdí na té krásné staré truhle z ořešáku. Ve skříňce v rohu bylo zabudované umyvadlo a na dlaždičky kolem Catherine jako nástroje před operací rozložila asi půl tuctu předmětů: těžký řeznický nůž, půlkulatý sekáček se dvěma rukojeťmi, pár naleštěných filetovacích nožů a dvě silná malá šídla, kterými jednou, jak si Nick vzpomínal, Gerald bodal a obracel pečeni, jako kdyby snad mohla pořád ještě utéct. Posbíral ty věci do vratké otýpky a opatrně, se zasmušilým respektem, který k nim právě získal, je odnesl dolů.

Trvala na tom, že to nemá nikomu říkat – naznačovala, že kdyby ji neposlechl, strhlo by se boží dopuštění. Nick nervózně popocházel a nebyl si tím vůbec jistý. To, že nevěděl, co má dělat, bylo známkou mnohem hlubší bezradnosti zahrnující celý ten svět, ve kterém se nedávno ocitl. Představoval si, jaký nepěkný šok by to znamenalo pro její rodiče, a přímo viděl skvrnu, kterou by to zanechalo v rejstříku jeho nového života u Feddenů. Přece jen na něj nebyl spoleh, přesně jak předpokládal a jak Feddenovi nepředpokládali. Bál se, že něco pokazí, ale taky se bál cokoliv podniknout. Možná by mohl zkusit sehnat Tobyho. Jenže Toby byl pro Catherine nikdo, k tomu se chovala přinejlepším s přezíravou zdvořilostí. Nick si v hlavě všechno skládal do příběhu. Přesvědčoval sám sebe, že se tu o tragédii přemýšlelo, byla zhodnocena pohledem a nakonec zavržena. Že to byl takový konfrontační rituál, který mohl trvat hodinu, minutu nebo celé odpoledne a který možná zůstane navždycky jen pouhým rituálem. Teď byla zamlklá, pasivní, hodně zívala a Nicka napadalo, že snad nějaký mocný mechanismus tu příhodu už vyhmátl, prošetřil a izoloval. Možná že součástí té hry byl i jeho návrat. Když řekla: „Kristepane, nenechávej mě tady samotnou,“ bylo pro něj samozřejmě hodně těžké ji neodmítnout. „To víš, že nenechám,“ řekl a ucítil, jak ho ta situace začíná zeširoka dusivě svírat. Tohle byla další věc, o které se Toby tenkrát u jezera zmínil: občas se nesmí nechávat samotná, musí s ní někdo být. Tenkrát Nick toužil, aby s Tobym mohl jeho povinnost sdílet, aby se do toho složitého rodinného milostného románu mohl také ponořit. A teď to přišlo, jeho vlastní milostný román čekal v zapadlém baru Chepstow Castle, až ho někdo otevře, jenže on byl zrovna tou osobou, která musí být s Catherine. Vysvětlit to nedokázala, ale nikdo jiný za něj zaskočit nemohl.

Nick ji dovedl dolů do salonu a Catherine se postarala o hudbu. Provedla to tak, že došla ke skříňce s deskami, namátkou jednu vytáhla a pustila ji. Jako by se snažila vyjádřit, že jednat sice dokáže, ale rozhodování už je nad její síly. Hudba spustila s nepříjemným zaskřípáním. Přenoska dosedla do špatného místa, jako kdyby na kotouči ležel singl. „No jo,“ řekl Nick. Byl to prostředek scherza Schumannovy Čtvrté symfonie. Po očku Catherine sledoval a měl pocit, že chápe, jakým způsobem se hudbě poddává. Díval se, jak s ní splývá, jak neví, kde přesně je, ale dělá to vděčně a napůl se zájmem. Vlastní nerozhodnost ho sice vyváděla z míry, ale přesto se na pár chvil do hudby ponořil i on. Znovu nastoupilo trio, ale zaznělo jen krátce a pak už přišel čarovný přechod do finále, které naprosto zjevně vycházelo ze závěru Beethovenovy Páté. Mohl by jí o tom vyprávět, a taky o tom, že je to vlastně druhá symfonie a že se veškerý její obsah, kromě toho nečekaného druhého tématu ve finále, odvíjí od úvodního motivu… Nechal si to pro sebe a veden bezútěšnou, ale zcela případnou zodpovědností se rozhodl, že okamžitě sejde dolů a zavolá Catherininým rodičům. Ale když vyšel z pokoje, najednou si vzpomněl na Lea, a v tu chvíli si byl jistý, že přichází o jedinou šanci, kterou u něj měl. Takže místo toho zavolal jemu a telefonát do Francie odložil na později. Nevěděl, jak to má Leovi vysvětlit. Holá fakta mu pro cizího člověka připadala příliš důvěrná, a upravená verze by zněla jako narychlo vymyšlená výmluva. Celou dobu, co vytáčel číslo, si odkašlával.

Leo do sluchátka promluvil velmi úsečně, ale to proto, že zrovna večeřel a ještě se nestačil vypravit, což Nickovi připadalo jako dostatečné vysvětlení. V hlase měl maličko výsměšný podtón, stejně jako předtím, jen se to Nickovi při tom všem vzpomínání vytratilo z paměti. Hned, jak se začal omlouvat, Leo pochopil, o co jde, a přívětivě prohlásil, že se mu to vlastně docela hodí, protože taky nějak nestíhá. „Fajn,“ řekl Nick a vzápětí ho napadlo, že Leo mohl dát najevo trochu víc rozladění. „Tak jestli to vážně nevadí…,“ dodal.

„Nic se neděje, kamaráde,“ řekl Leo tak tiše, až měl Nick dojem, že tam s ním ještě někdo je.

„Stejně bych se s tebou rád viděl.“

Leo se odmlčel. „No jasně,“ řekl pak.

„Co o víkendu?“

„Ne. O víkendu to nepůjde.“

„A proč ne?“ chtěl se zeptat Nick, jenže znal odpověď předem. Leo má určitě schůzky s dalšími adepty. Určitě je to hotový konkurs. „Tak příští týden?“ Pokrčil rameny. Chtěl to stihnout, než se vrátí Gerald a Rachel, chtěl využít domu.

„Hele, jdeš na karneval?“ zeptal se Leo.

„Možná v sobotu – na svátky jsme pryč. Pojď se sejít předtím.“ Nick by na karneval strašně rád, ale pokorně tušil, že tam bude Leo ve svém živlu. Představoval si, jak se celá ulice sune kompaktním proudem vpřed, člověk se nemůže ani otočit a Leo se mu ztrácí hned na první schůzce.

„Nejlepší bude, když mi příští týden brnkneš,“ řekl Leo.

„Určitě se ozvu,“ prohlásil Nick a předstíral, že to všechno bere pozitivně, ale přitom mu bylo zničehonic mizerně a tvář měl ztuhlou. „Hele, ten dnešek mě fakt mrzí. Já ti to vynahradím.“ Nastala další odmlka, během níž se, jak cítil, zvažovala tahle jeho věta a možná se rozhodovalo o celé jeho budoucnosti. Jenže pak Leo drsně zašeptal:

„To si teda piš!“ – a když se Nick rozesmál, zavěsil. Ta drobná odmlka byla tedy spiklenecká, konspirace dvou cizích lidí. Takže to nebylo tak strašné. Vlastně to byla nádhera. Nick taky zavěsil a šel se na sebe podívat do vysokého, zlatě rámovaného oblouku zrcadla na chodbě. S náhlou rozpustilou úlevou zjišťoval, jak je hezký: malý, ale dobře stavěný, s čistou pletí a vlnitými vlasy. Uměl si představit, že by se do něj Leo zamiloval. Pak mu barva z tváří zase zmizela a on vyšel po schodech nahoru.

Když se trochu ochladilo, Nick s Catherine sešli dolů do zahrady a odtud do společné zahrady za ní. Tyhle společné zahrady byly v Nickových očích součástí kouzla Londýna právě tak jako dům Feddenových. Byly veliké jako celý park v nějakém starém evropském městě, ale soukromé a ze tří stran obehnané vysokým tepaným viktoriánským plotem a navíc hustými cesmínami a trnitým křovím. V ulicích kolem byla jen dvě místa, kudy mohli ti, co nevlastnili klíč, nahlédnout na louku mezi platany a vzrostlými kaštany, po níž třeba zrovna kráčel nějaký pár nebo tam stará dáma čekala na psa ještě pomalejšího, než byla sama. A občas za těchhle letních večerů, kdy mezi listím prozpěvovali drozdi a kosi, Nick zahlédl chlapce procházejícího zvenčí podél plotu a znenadání po něm zatoužil, ovšem těžko říct, jak by asi dotyčný přijal úsměv vyslaný z nitra zahrady. I tady uvnitř byly skryté kouty, cestička, která se, jako stvořená pro příležitosti, které si žádají soukromí, stáčela k zahradnické kůlně za šindelovým plotem; ohrada s dětským pískovištěm a klouzačkou, kde se i dnes scházely nefalšované chůvy v uniformách, klábosily a vypadaly trošku, jako kdyby byly za školou; a na opačném konci tenisové kurty, odkud se nesl vrstvený rytmus podání a výměn a hlášek a vnášel do tohoto srpnového smrákání uklidňující připomínku cizího pachtění.

Z jednoho konce zahrady na druhý se hned za domy výrazným obloukem táhla široká štěrková cesta lemovaná kovem vroubenými strouhami, v nichž mohl spočinout dětský míč a kam už teď padaly první listy ze zaprášených, ale pořád ještě zelených platanů, protože léto bylo horké a suché. Nick a Catherine tudy kráčeli ruku v ruce, zvolna, jako staří manželé. Nickovi připadalo, že ho s Catherine spojuje něco nového, téměř oficiálního. V pravidelných rozestupech kolem cesty stály tepané viktoriánské lavičky, vyrobené bez ohledu na pohodlí, a mezi nimi na trávě v tom vlahém podvečeru posedávalo nebo piknikovalo pár lidí.

Po chvilce se Nick zeptal: „Už je to lepší?“ a Catherine přikývla a v chůzi se k němu přitiskla. Na hruď mu zase dolehla šedá tíha pocitu zodpovědnosti, a najednou je dva viděl očima piknikujících nebo toho kondičního běžce, co se k nim blížil: žádný milý starý pár, ale dvě děti, hubená holka s velkou nervní pusou a vážný blonďáček, co se snaží budit dojem, že neztrácí půdu pod nohama. Samozřejmě že musí zavolat do té Francie – a doufat, že to zvedne Rachel, protože Gerald tyhle věci neřešil vždycky nejlíp. Rád by věděl, co se vlastně stalo a proč, ale bylo mu trapné se ptát. „Bude to dobrý,“ řekl. Napadlo ho, že vyptávání by v ní mohlo zase probudit tu hrůzu, a dodal jen: „Zajímalo by mě, co to všechno mělo znamenat,“ jako kdyby mluvil o nějaké dávné záhadě. Zadívala se na něj s bolestnou nejistotou v očích, ale neodpověděla. „Vážně mi to nemůžeš říct?“ zeptal se Nick a z té poznámky, jak se mu to občas stávalo, poznal svého otce a jeho vyhýbavý soucit. Takhle jejich rodina obcházela krize všeho druhu: nic se nepojmenovávalo přímo a nedalo se poznat, jestli se jedná o výraz taktního porozumění, nebo jen o jistý druh zbabělosti.

„Asi ne.“

„Tak dobře, ale víš, že mně se můžeš svěřit kdykoliv,“ řekl.

Na konci cesty se pod smetanovým útesem domů malebně a servilně choulila zahradnická kůlna. Brána za ní vedla na ulici, a oni se teď u ní zastavili a skrz vinuté železné tyče sledovali řídký večerní provoz. Nick čekal a přitom zoufale myslel na to, že tímtéž letním večerem si někde volně bloumá Leo. „Všechno zčerná a začne se to třpytit,“ řekla Catherine.

„Hm.“

„Není to hnědý, jako když máš depku.“

„Jasně…“

„Stejně bys tomu nerozuměl.“

„Ale ne, pokračuj, prosím tě.“

„Je to jako tohle auto,“ kývla směrem k černému daimleru, který zastavil na protější straně ulice, aby z něj mohl vystoupit důležitě vyhlížející starý pán. Na střeše auta se odrážely žluté odlesky časně rozsvícených pouličních lamp, a jak odjíždělo, odrazy se mu v okýnkách a na temných oblých bocích rozpily a zablyštěly.

„To zní skoro krásně.“

„Ono to svým způsobem krásný je. Ale o to nejde.“

Nick cítil, že se mu dostává vysvětlení, k jehož pochopení mu chybí inteligence nebo představivost. „Ale musí to být příšerné, to samozřejmě…,“ řekl.

„Vlastně je to jako jed. Třpytí se to, a zároveň tě to zabíjí. Nechce to, abys přežil. A tohle ti to dává najevo.“ O krok ustoupila, aby si mohla pomoct rukama. „Je to celý svět, úplně normální,“ řekla a vztáhla ruce, aby tomu světu dala rám nebo aby ho odstrčila. „Všechno je tu naprosto stejný. A přitom naprosto negativní. Nemůžeš tu přežít. Je to, jako kdybys byl na Marsu nebo tak.“ Oči měla soustředěné, ale zamlžené. „Tak, líp to nesvedu,“ řekla a otočila se k němu zády.

Přistoupil k ní. „Ale pak se to zase vrátí zpátky…,“ řekl.

„Jo, Nicku, vrátí,“ řekla oním uraženým tónem, který někdy přichází po chvílích sebeotevření.

„Já se to jenom snažím pochopit.“ Napadlo ho, že by ty slzy snad mohly znamenat konec záchvatu, a vzal ji rukou kolem ramen – jenže za pár vteřin se dalším pohybem pokusila vysvobodit. Nick z toho cítil náznak sexuálního odporu, jako kdyby si myslela, že chce její situace zneužít.

O něco později v saloně řekla: „Panebože, dneska ses měl sejít s Leem.“

Nickovi se nechtělo věřit, že ji to napadlo teprve teď. „To nic,“ řekl ale. „Odložili jsme to na příští víkend.“

Catherine se truchlivě pousmála. „Stejně nebyl tvůj typ,“ řekla.

Před Schumannem dostali přednost The Clash a ty pak vystřídalo unavené, ale významů plné ticho. Nick se modlil, aby už žádnou další hudbu nepouštěla – při většině věcí, které se jí líbily, se on svíjel odporem. Podíval se na hodinky. Ve Francii je o hodinu víc, takže na to, aby jim zavolal, je už moc pozdě, a on tenhle racionální a uvážlivý odklad uvítal s pocitem nejasné úlevy. Přešel k obvykle zanedbávanému piánu, jehož černé víko sloužilo jako podstavec pro rozměrné staré svazky o umění a také pro malou bronzovou bustu Liszta, který jako by si ho při jeho pokusu o interpretaci Mozartovy skladby z not otevřených na stojánku měřil raněným pohledem. Nickovi samotnému ty váhavé tóny připadaly, jako když kapky deště dopadají na pískovou cestičku, a celou jeho bytostí rezonovala představa, jaký asi mohl tenhle večer být. Z prostého Andante se v jeho mysli stal živý rozhovor mezi optimismem a stále se vracející bolestí. Hudba vlastně oba pocity až zbytečně zesilovala. Netrvalo to dlouho. Catherine vstala a řekla: „Kristepane, miláčku, copak jsme na nějakým funuse, nebo co?“

„Promiň, miláčku,“ řekl Nick, ještě pár vteřin improvizoval to, čemu říkali hotelová hudba, pak vstal a vyšel na balkon. Miláčku si začali říkat teprve nedávno, a zatím to vypadalo jako milá část spikleneckého přediva omotávajícího život v Kensington Park Gardens; jenže venku, v nočním chladu, Nick cítil, že to jen hraje a že Catherine je mu děsivě cizí. Na okamžik se před ním zase zamihotala její fata morgána nádherného, jedovatého vesmíru, ale nedokázal ji udržet, a tak rychle zmizela.

Ve vedlejší zahradě se konala velká společenská večeře a nehybným vzduchem se nesl zvuk hovoru a tiché cinkání. Společnost zrovna bavil jakýsi Geoffrey, a zúčastněné ženy mezi odstavci jeho historky, kterou sem bylo slyšet jen napůl, v jednom kuse vzrušeně a jakoby na protest vykřikovaly jeho jméno. Ve společných zahradách někdo venčil malého bílého pejska, který poskakoval a pelášil a skoro to vypadalo, že fosforeskuje. Nad stromy a střechami přecházel špinavý přísvit Londýna do světle fialových výšin. V létě, když byla všude otevřená okna, tvořily noc nejen stíny, ale i hlasy, šelestění listů, nikdy nekončící dopravní ruch, vzdálený zvuk klaksonů a skřípot brzd; hlasy, tlumené výkřiky, nezařaditelná hudba, jako když se otáčí knoflíkem rádia. Nick toužil po Leovi, který se někde směrem na sever, skoro pět kilometrů odtud po dlouhých rovných ulicích, ale vlastně to mohlo být kdekoliv, nepostřehnutelnou rychlostí řítil na svém stříbrném kole. Zase ho napadlo, ze kterého parku asi byla ta fotka, a samozřejmě kdo, s kým se Leo tak dobře a důvěrně zná, ji fotil. Z toho zklamání a odkladů ho přepadal pocit prázdnoty. Dívka s bílým pejskem kráčela štěrkovanou cestičkou zpátky a jeho napadlo, že kdyby vzhlédla a uviděla ho, jak tam tak klidně stojí na skvostném pozadí osvětleného pokoje, asi by mu záviděla. A Nick, opřený o železné zábradlí a vyhlížející ven, si přitom připadal, jako by ho dotáhli až na samý okraj voňavé vyhlídky, na hranu mnohoslibných nočních představ, a on pak na tom kraji zůstal trčet.

2

„Pro každého něco!“ hlásil Gerald Fedden, který vkráčel do kuchyně s rachtající nákupní taškou z hnědého papíru. „Každý vyhrává!“ Byl opálený a čilý, sršel marnivostí a sebevědomím a s ním se do domu vrátila ztracená energie – vypadalo to skoro, jako kdyby mu v uších ještě doznívala slova volebního komisaře a on odpovídal na potlesk všemi těmi odvážnými sliby. Na boku tašky byla značka jednoho známého périgordského lahůdkářství, modrá husa s hlavou prostrčenou něčím, co vypadalo jako záchranný kruh, a se zobákem rozšklebeným do disneyovsky samolibého úsměvu.

„Fuj, hlavně ne husí játra,“ řekla Catherine.

„Pro Předoucího tvorečka tu máme tuhle kdoulovou marmeládu,“ řekl Gerald a po kuchyňském stole k ní poslal sklenici s mašlí a víčkem zabaleným do kanafasu.

„Dík,“ řekla Catherine, ale nesáhla po ní a odešla k oknu.

„A copak jsme to měli pro Tobiase?“

„Ten… no…“ Rachel zagestikulovala. „Ten carnet.“

„Ale samozřejmě.“ Gerald rozvážně zašmátral v tašce a pak synovi podal notýsek vázaný ve voňavém zeleném semiši.

„Díky, tati,“ řekl Toby, který se v šortkách rozvaloval na polstrované lavici, poslouchal, jak mu matka vypráví zážitky, a nenápadně si přitom četl noviny. Stěna za ním, to byla jedna velká jásavá stránka z rodinné kroniky, visela tu spousta zarámovaných fotografií z dovolených a ze setkání s celebritami, a taky dvě zlomyslné karikatury Geralda, které si Gerald od výtvarníků schválně koupil. Vždycky když byl v kuchyni, hosté ho chtě nechtě museli s tou nosatou, šklebící se zkarikovanou podobou srovnávat. Srovnání dopadalo samozřejmě v jeho prospěch, nicméně nemohlo nevzbudit podezření, že pod Geraldovou všední, pohlednou maskou možná opravdu číhá ten zákeřný trouba.

Teď v šortkách a plátěných botách s provázkovou podrážkou pobíhal od auta do domu a zase zpátky, hýřil historkami o životě na zámečku a zmiňoval se o tamějších pozoruhodnostech, aby ve svých dětech roznítil zájem a lítost. „Je hrozná škoda, že jsme tam nemohli být všichni. A ty bys tam s námi taky měl někdy zajet, Nicku.“

„Já bych moc rád,“ řekl Nick, který s povzbudivým, leč skromným výrazem přešlapoval na místě. Strávit léto na zámečku s Feddenovými by bezesporu byla skvělá věc, ale připadalo mu, že rozhodně ne tak skvělá, jako zůstat v Londýně bez nich. Jak rozdílně teď tahle místnost vypadala, když do ní zase všichni hlučně a bez varování vtrhli. S jejich návratem období jeho správcovství končilo, a nefalšovanou radost z toho, že je zase vidí, kalil zvláštní smutek, který si Nick spojoval s dospíváním, smutek nad ubíhajícím časem a zmeškanými příležitostmi. Dychtil po pochvale, jež by mu v té záhadné bolesti ulevila. Samozřejmě že o své největší zásluze, té při Catherinině krizi, se ani slovem nezmínil. Vypadalo to jako opomenutí, které by pořád ještě mohl v zájmu dobrého svědomí nějakým krátkým, rozhodným gestem napravit, a na Catherine bylo znát, že je z toho nekomentovaného tématu nervózní. Ale v přítomnosti jejích nic netušících rodičů si Nick uvědomil, že se vlastně tenkrát postavil na její stranu a že se o tom nikdy mluvit nebude.

„Nicméně,“ prohlásil Gerald, „pro nás bylo báječné, žes tu mohl zůstat a dohlídnout na Kočku Šklíbu. Doufám, že nic nevyvedla.“

„No…“ Nick udělal obličej a sklopil oči.

Jako člověk zvenčí neměl žádnou přezdívku a urputně komická rodinná hantýrka se ho netýkala. On sám dostal malý kulatý flakonek kolínské „Je Promets“. Uznale si přivoněl a z té vůně vyčetl hned několik milých důkazů o úsudku a vkusu dárců; jeho rodiče by mu určitě nic tak výrazného ani tak mnohoznačného nikdy nedali. „Doufám, že se líbí,“ řekl Gerald, jako by chtěl naznačit, že se v tomhle případě velkoryse pokusil o něco zcela mimo svou kompetenci.

„Je krásná – moc děkuju,“ řekl Nick. Uvědomil si, že coby člověka, který nepatří do úzkého rodinného kruhu, ho už zase unáší onen příjemný tok společenského šarmu a dobré nálady. Toby a Catherine, ti se klidně můžou šklebit a odsekávat a nenechat se svými rodiči ani okouzlovat, ani bavit. Byla to jejich výsada a taky jí využívali. Zato Nick se svými hostiteli konverzoval v duchu neobyčejné shody. „Počasí jste měli určitě úžasné.“ „Musím říct, že počasí bylo vážně úžasné.“ „A co cesta? Nebylo to nijak strašlivé, doufám…“ „Ale ano, prostě strašlivé.“ „Ten kostelík v Podier bych nesmírně rád viděl.“ „Ten kostelík v Podier by se ti nesmírně líbil.“ A tak spřádali rozhovor. Dokonce i neshody, například co se týče Geraldovy záliby v Richardu Straussovi, pro ně dýchaly společenskou harmonií, slastnou přípustností, a byly vlastně chápány jako soulad transponovaný do napínavější tóniny.

Vzadu v range roveru byla spousta vína a Nick se nabídl, že ho Geraldovi pomůže vynosit. Nemohl si nevšimnout, že poslanec má skoro až protivně pevný zadek, zaručeně ve Francii ještě vypracovaný každodenním tenisem a plaváním. Dalším náznakem sexuálního potenciálu byly opálené nohy, jaké by Nick normálně u pětačtyřicetiletého muže v žádném případě nečekal – napadlo ho, že vyhlídka na setkání s Leem ho zřejmě vzrušuje tolik, že je v nekritickém střehu i vůči jiným mužům. Když dostali dovnitř i poslední karton, Gerald prohlásil: „To clo, co nám za tyhle krámy napařili, to bylo vážně peklo.“

„Ovšem kdyby Evropské společenství přistoupilo na volný obchod, nemusel by sis s takovými věcmi lámat hlavu,“ poznamenal Toby.

Gerald se pousmál, aby dal najevo, že po téhle návnadě neskočí. Pár láhví bylo pro Elenu, která zrovna horlivě předávala vládu nad domácností zpět do rukou Rachel, a tak si je odložila do černé nákupní tašky, aby si je vzala domů. Elena byla asi šedesátiletá vdova. Feddenovi se k ní chovali vřele a úzkostlivě předstírali, že ji považují za sobě rovnou, a tak bylo poučné sledovat, s jakou nervozitou teď vysvětluje, co tu v jejich přítomnosti udělala. Nick z ní byl pořád ještě trochu nesvůj, pronásledoval ho přízrak jednoho komplikovaného, ale špatně mířeného projevu zdvořilosti. Když byl v Kensington Park Gardens na první návštěvě, Toby ho přivítal a pak ho tu na chvilku nechal samotného, jen s upozorněním, že se asi brzy vrátí jeho matka. Když Nick zaslechl, že se vstupní dveře otevřely a zavřely, sešel dolů a té elegantní ženě s havraními vlasy, která třídila poštu na stojánku v hale, se představil. Nadšeně se rozhovořil o obrazu, který si prohlížel v salonu, a až za chvíli, až podle jejího poslušného úsměvu a těžkým přízvukem poznamenaného mumlání, poznal, že nemluví se Ctihodnou Rachel, ale s italskou hospodyní. Na tom, že se člověk chová šarmantně k hospodyni, samosebou není nic špatného, a Elenin názor na Guardiho byl patrně stejně zajímavý jako ten Rachelin a zaručeně mnohem zajímavější než Geraldův, ale i tak Nickovi ten okamžik, který jí zřejmě připadal milý, utkvěl coby drobné faux pas.

Usadil se vedle Tobyho, vdechl vůni mýdla a kávy, která ho obklopovala, když se natahoval pro cukr, letmo se přitiskl k jeho holému koleni, a uvědomil si, jak byl přesto přese všechno vlastně úspěšný. Ta příhoda se stala před rokem, a teď to tu kolem něj kypělo přátelstvím. Vzal do ruky notýsek, na který se Toby sotva podíval, a pohladil oblou měkkou vazbu, jako by mu vynahrazoval Tobyho nezájem a tak trochu taky jako kdyby palcem přejížděl po nějaké teplé, ochmýřené části Tobyho těla. Toby mluvil o tom, že by chtěl být novinářem, a tak byl ten dárek tak trochu urážlivý, byla to líná snaha o trefnost, a to, že z výsledku čišela pouhopouhá povinnost, dárci maskovali jeho okázalou nákladností. Zápisníček se ani nedal pořádně otevřít a na jeho popsání by stačilo pár adres nebo „nápadů“. Každopádně bylo těžké si představit, k čemu by se Tobymu asi hodil při nějaké demonstraci nebo ve strkanici reportérů snažících se vymáčknout odpovědi z kamerami atakovaného ministra.

„O Maltbym jste určitě slyšeli,“ podotkl Toby.

Nickovi v tu ránu připadalo, že vzduch v místnosti začal štípat, jako když se schyluje k alergickému záchvatu. Hector Maltby, jeden z náměstků ministra zahraničí, byl ve svém jaguáru před barem Jack Straw’s Castle přistižen s mladým prostitutem a neprodleně rezignoval nejen na svou funkci, ale údajně i na své manželství. Téhle historie byly minulý týden plné noviny a od Nicka bylo vyloženě hloupé, že si to najednou bral tak osobně a že zrudnul, jako kdyby v tom jaguáru chytili jeho. Stávalo se mu to skoro pokaždé, když přišlo na přetřes téma homosexuality, a dokonce i v tolerantním prostředí Feddenovic kuchyně strnul a čekal, jaká bezstarostná poznámka se ozve, jakou nepřímou urážku bude muset spolknout, jakému vtípku se bude muset usmát. Dokonce i případ neuvěřitelně tlustého Maltbyho, živoucí karikatury chamtivého „nového toryho“, Nickovi připadal jako narážka na jeho vlastní nenápadný příběh, a na okamžik ho zachvátil paranoidní pocit, že se tu poukazuje na to, jak blízko se ocitl Tobyho krásné opálené noze.

„Starej trouba Hector,“ řekl Gerald.

„Netvrdila bych, že nás to nějak strašlivě zaskočilo,“ pronesla Rachel typickým ironicky rozechvělým hlasem.

„Vy ho určitě znáte, ne?“ zeptal se Toby svým zbrusu novým, těžkopádně „reportérským“ stylem.

„Trošku,“ řekla Rachel.

„Moc ne,“ řekl Gerald.

Catherine pořád ještě zírala z okna a oddávala se snění o tom, že nemá se svou rodinou nic společného. „Já fakt nechápu, proč musí jít sedět.“

„On nejde sedět, čičinko hloupoučká,“ řekl Gerald. „Leda bys věděla něco, co já nevím. Jeho jenom chytili s kalhotama na půl žerdi.“ Zpola podvědomá asociace ho přiměla k tomu, že se kvůli potvrzení podíval na Nicka.

„Pokud je mi známo,“ řekl Nick a snažil se, aby ta čtyři slovíčka zněla nenuceně i rozumně. Hector Malby se spuštěnými kalhotami, to byla děsivá představa, a za hodna solidarity Nick zneuctěného poslance zrovna nepovažoval. Co se homofilních aktivit týkalo, ve své zářné budoucnosti spatřoval spíš obrazy překypující estetickou silou, například plavce na sluncem zalitém břehu.

„No dobře, tak nechápu, proč musel odstoupit,“ řekla Catherine. „Co je komu po tom, jestli si ho tu a tam nechá vyhulit?“

Gerald její poznámku zamluvil, ale zjevně ho vyvedla z míry. „Ne, ne, musel jít. Neměl absolutně žádnou jinou možnost.“ Znělo to podrážděně, ale zodpovědně, a přestože se Catherine zasmála, působil jeho hlas propůjčený otřepané politické frázi tak trochu znepokojivě.

„Třeba mu to prospěje,“ podotkla Catherine. „Třeba zjistí, kdo doopravdy je.“

Gerald se zamračil a vytáhl z kartonu láhev. „To máš tedy prapodivné představy o tom, co lidem prospívá,“ řekl zamyšleně, ale trochu dotčeně. „Navrhuji, abychom si k večeři dali Podier St-Eustache.“

„Hm, výborně,“ zamumlala Rachel. „Ovšem fakt je ten, miláčku, že je to prostě vulgární a nebezpečné,“ pronesla jedno ze svých nečekaných nekompromisních tvrzení.

„Budeš dneska večeřet s námi, Nicku?“ zeptal se Gerald.

Nick se usmál a podíval se jinam, protože s tou velkorysou otázkou náhle vytanula nejistota ohledně jeho postavení zde, co se dalších večerů týče. Kolik toho s nimi bude moct sdílet a jak často? Už dřív se zmínili, že by občas mohl při slavnostních příležitostech u stolu doplňovat počet hostů. „Je mi to hrozně líto, ale dneska nemůžu,“ řekl.

„Aha… to je škoda, zrovna když jsme první večer zase doma…“

Nevěděl, jak to podat. Catherine s užaslým úsměvem sledovala jeho rozpaky. „Nick nemůže, protože má rande,“ vysvětlila. To, jak se svou typickou přímostí zveřejnila jeho milostné plány, bylo trapné, a byla to pěkně zrádná odplata za jeho mlčení o jejích záležitostech. Zrudnul a cítil, jak v místnosti zase zapraskala společenská statická elektřina. Každý jako by něco brumlal, pochybovačně, přejícně, rozpačitě, to Nick nedokázal odhadnout.

Nick ještě nikdy schůzku s mužem neměl a byl mnohem méně zkušený, než si Catherine představovala. Při jejich sáhodlouhých hovorech o mužích přiřknul několika svým představám status skutečnosti, trošku si zalhal a pár Catherininých domněnek nevyvracel. Jeho zcela imaginární úspěchy, se kterými se jí svěřil, získaly – zčásti díky onomu mravenčímu úsilí, které bylo potřeba k jejich vytvoření a věrohodnému opakování – kvalitu opravdových vzpomínek. Lidé, se kterými se bavil, v něm svou tušenou rezervovaností budili dojem, že i když mu nevěří, je jim jasné, že on sám tomu všemu věřit začíná. Se svou orientací se přestal tajit teprve v posledním ročníku na Oxfordu a nové svobody využíval převážně k tomu, že flirtoval s heterosexuálními kluky. Jeho srdce patřilo Tobymu, ale flirtovat s ním by bylo nevhodné, téměř svatokrádežné. Zatím si ještě tak docela neuměl připustit, že jestli bude mít milence, nebude to Toby ani žádný jiný obyčejný kluk, co se opije a překročí lajnu, že to bude milenec homosexuál, ta kompromisní bytost, kterou se pak stane i on sám. Zjevným teploušům, kterým držel palce a kterých se bál a které rozpačitě napodoboval, na něm i přes to, jak byl hezký a chytrý, často něco vadilo. Do postele s ním rozhodně nechtěli, a tak se mohl klidně, se směsicí úlevy a úzkosti, vracet do svého divadla sexuální přetvářky. Tady představení nikdy nekončilo a účinkující se nikdy neunavili a hrozilo jedině to, že se jeho náboj opakováním poněkud vyčerpá. Proto byla schůzka s Leem, která se měla uskutečnit přes všechny překážky způsobené systémem, díky němuž jedinému se udát mohla, pro Nicka tak zásadní. Zastavil se před zlaceným obloukem zrcadla v hale, které mělo přehled o všech příchodech a odchodech, a naposledy do něj s nadějí pohlédl. Tvářilo se poněkud zdrženlivě. Když zavřel dveře a vyrazil do ulic, z té samoty se mu motala hlava a musel si připomínat, že to všechno podniká pro radost. Jeho konání začínalo mít přídech nesmyslné troufalosti.

Pospíchal z kopce dolů a zase se zamyslel nad svými „zájmy a cíli“, těmi poněkud překvapivými tématy pro podobnou schůzku. Věděl, že zájmy občas nebývají zrovna sexy. Sdílená vášeň pro nějakou více či méně zásadní oblast sice mohla ve dvou cizích lidech vyvolat zvláštní stav tichého vytržení a soupeřivosti, který se vzdáleně podobal lásce, ale k tomu bylo potřeba na takové téma narazit. A co se cílů týče, měl pocit, že bude těžké je přiznat a nevypadat přitom jako slaboch, jako člověk, který si něco namlouvá, nebo jako někdo, kdo žádné cíle nemá. „Chci být ministrem vnitra,“ mohl říct Gerald a lidé by se třeba usmívali, ale připouštěli by, že je to možné. Zatímco Nickovým cílem bylo, aby ho miloval hezký černý skorotřicátník, co jezdí na kole a pracuje na radnici. To byla ta jediná věc, kterou Leovi nedokáže přiznat.

Už posté se v myšlenkách soustředil na malý zadní výčep v Chepstow Castle, který vybral kvůli jeho šerému polosoukromí – byla to místnost, kam bez zájmu nakukovali hosté z hlavního výčepu, ale o letních večerech, kdy všichni postávali venku na chodníku, tam skoro nikdo nechodil. Žlutavé světlo tam dopadalo na stará zrcadla s reklamami na whisky a fotografie koňských povozů. Už viděl, jak tam s Leem sedí těsně vedle sebe a jejich dlaně se tajně proplétají na zaprášeném čalounění.

Když přicházel k hospodě, zaznamenal na kraji hloučku popíjejících černého muže, pak poznal, že to je Leo, pak dělal, jako že ho neviděl. Takže on není zrovna čahoun. A nechal si narůst něco jako bradku. Proč čeká venku? To už byl Nick skoro u něj, velice nervózně se na něj podíval znovu a všiml si jeho tázavého úsměvu.

„Jestli chceš dělat, že mě neznáš…,“ řekl Leo.

Nick zavrávoral, zasmál se a podal mu ruku. „Já myslel, že budeš vevnitř.“

Leo kývl a podíval se na ulici. „Takhle jsem tě viděl přicházet.“

„Aha,“ zasmál se Nick ještě jednou.

„Kromě toho jsem se v těchhle končinách trochu bál o kolo.“ A tady stálo, elegantní, lehoučké, přepychové kolo, kolo budoucnosti, řetězem připoutané k nejbližšímu kandelábru.

„Určitě se mu nic nestane.“ Nick se zamračil a zadíval se na něj. Překvapilo ho, že Leo to tu považuje za nebezpečnou čtvrť. Jemu samotnému to tu samozřejmě poněkud nebezpečné připadalo, a pár ulic odsud byly podniky, o kterých věděl, že do nich v životě nevstoupí, tak ošklivá měly jména a tak strašidelně vypadaly jejich letmo zahlédnuté interiéry. Ale tady… Kolem prošel vysoký rastafarián. Pootočením hlavy Lea pozdravil, Leo kývl a pak pohlédl stranou s výrazem, který Nickovi připadal jako zdráhavé přiznání spřízněnosti.

„Pokecáme si venku, ne?“

Nick zašel dovnitř pro pití. Stál u pultu a díval se do zadního baru, kde, nutno říct, sedělo pár lidí a povídalo si, zřejmě nějaká z těch společností, co se scházejí po hospodách, a kromě toho tam bylo víc světla, než si pamatoval nebo by si přál. Vůbec všechno mu připadalo trochu jiné. Leo si objednal kolu, ale Nick dneska večer potřeboval dodat odvahy a jeho navlas stejně vyhlížející pití obsahovalo navíc dvojitý rum. V životě ještě rum nepil a taky ho vždycky udivovalo, jak může někomu chutnat kola. Hlavou mu plul obraz muže, se kterým se tak toužil setkat, kterého se na okamžik dotknul a kterého, znepokojivě skutečného, nechal stát venku. V těch svých volných džínách a přiléhavé košili byl příliš sexy, byl příliš takový, jakého si ho Nick přál mít. Jeho zjevný záměr svádět nebo aspoň předvést, jak se ve svádění vyzná, dělal Nickovi těžkou hlavu. Když nesl pití ven, trochu se třásl.

Nebylo si kam sednout, a tak zůstali stát a opřeli se o hnědě obloženou okenní římsu; na neprůhledné spodní polovině okna byl zdobným viktoriánským písmem, jehož patky se proplétaly ve spirálovitých úponcích, vyvedený nápis LIHOVINY. Leo se na Nicka zpříma zahleděl, protože kvůli tomu tu byl, a Nick se zaculil a zrudl, takže se Leo na chviličku taky pousmál.

„Koukám, že si necháváš růst vousy,“ prohodil Nick.

„No jo – citlivá kůže… Hotový jatka, když se holím. Doslova,“ řekl Leo a vrhl na Nicka krátký pohled, kterým mu prozradil, že rád ujišťuje. „A když se neholím, vousy mi zarůstaj, což je naprostej humus, musím si konečky vytahovat pinzetou.“ Drobnou, jemnou rukou si pohladil zarostlou tvář, a Nick si všiml, že má ty pupínky po holení, které už dřív napůl zaregistroval i u jiných černochů. „Nechávám je vždycky tak čtyři pět dní růst a pak to všechno shodím. Zkus to, tím se to řeší oboje.“

„No jasně…,“ řekl Nick a usmál se, zčásti i proto, že se dozvěděl něco zajímavého.

„Ale většina mě jich pozná i tak,“ poznamenal Leo a mrknul.

„Ne, to nebylo kvůli tomu,“ řekl Nick, který byl moc plachý na to, aby vysvětloval vlastní plachost. Pohledem klouzal mezi volným rozkrokem Leových kalhot a úhlednou měkkou poduškou jeho vlasů, a snažil se vyhýbat jeho pohledné tváři. Že je Leo pohledný, to mu prostě věřil, ale to slovo nevystihovalo jeho nekončící vytržení nad tím, co v sobě Leo měl krásného, zvláštního a dokonce i ošklivého. V hlavě se mu pomalu začínal rýsovat význam věty „většina mě jich pozná i tak“. „Mimochodem,“ řekl, rychle se napil a ucítil uklidňující pálení. „Nejspíš ti odpověděla fůra lidí.“ Občas, když byl nervózní, se ptal na věci, které by radši nevěděl.

Leo si naoko vyčerpaně odfouknul. „To jo… Jo. Některým ani neodepisuju. Je to sranda. Buď tam nedaj fotku, nebo vypadaj příšerně. Nebo jim je sto. Dokonce mi napsala jedna ženská, teda lesba, jestli bych jako nechtěl bejt tatínek jejího dítěte.“ Leo se rozhořčeně zamračil, ale v jeho pohledu bylo i něco mazaného a polichoceného. „A ty věci, co občas píšou. Hnus. Já si nechci jenom zapíchat, že jo? Tohleto je něco trošku jinýho.“

„Jistě,“ opáčil Nick – i když „zapíchat si“ byl pro něco, co tolik poutalo jeho zájem, výraz nepříjemně nenucený.

„Já už po tomhle světě nějakej ten pátek chodím,“ řekl Leo a zadíval se ulicí, jako kdyby tam snad měl zahlédnout sám sebe v chůzi. „Tys mi každopádně přišel fajn. Máš hezký písmo.“

„Díky. Ty taky.“

Kompliment Leo přijal pokývnutím. „A umíš pravopis,“ řekl.

Nick se zasmál. „Jo, to mi jde.“ Bál se, aby jeho vlastní psaníčko nepůsobilo puntičkářsky a jako od panice, ale teď se zdálo, že se trefil. Nevzpomínal si, že by bylo nějak pravopisně náročné. „Ovšem Mississippi mi dělá problémy,“ podotkl.

„Jo tak,“ řekl Leo, opatrně se zasmál a změnil téma. „Bydlíš v pěkný čtvrti.“

„To jo…,“ odpověděl Nick, jako kdyby si nevzpomínal, kde to vlastně je.

„Tuhle jsem tam zajel na kole. Skoro jsem už u vás zvonil.“

„Hm – škoda, žes to neudělal, měl jsem celý dům v podstatě pro sebe.“ Při pomyšlení na tu zmeškanou příležitost se mu sevřel žaludek.

„Fakt? Viděl jsem, jak dovnitř jde nějaká holka…“

„Aha, to byla nejspíš jenom Catherine.“

Leo přikývl. „Catherine. Tvoje ségra?“

„Ne. Já sestru nemám. Vlastně je to sestra kamaráda, Tobyho.“ Nick se usmál a upřel na něj pohled. „To není můj dům.“

„Aha…“ řekl Leo. „Aha.“

„Já z těchhle vrstev nejsem, probůh. Já tam jenom bydlím. Patří to tam Tobyho rodičům. Mám jenom pokojíček v podkroví.“ Nick se značným úžasem vnímal, jak shazuje ze stolu všechny svoje fantazie o tom, že k domu patří.

Leo se zatvářil trochu zklamaně. „Jasně,“ prohlásil a pomalu zavrtěl hlavou.

„Jsou to opravdu hodně dobří přátelé, něco jako moje druhá rodina, ale nejspíš tam nebudu dlouho. Začínám chodit na univerzitu a oni mi jenom pomáhají, než se rozkoukám.“

„A já si už myslel, že jsem si nabrnknul bohatýho frajera,“ utrousil Leo. A možná to bylo míněno vážně, tím si Nick nebyl jistý, přece jenom se vůbec neznali, i když zrovna před minutou si představoval, jak spolu leží ve Feddenovic ohromné posteli. Získal si ho jeho dopis tímhle? Tou adresou, tím rozmařile luxusním papírem?

„Promiň,“ řekl s náznakem humoru v hlase. Zase se napil sladké silné koly s rumem, nápoje, který se k němu tak očividně nehodil. Po nebi už osaměle tápala rafinovaná modř soumraku.

Leo se rozesmál. „Já si dělám srandu!“

„Já vím,“ řekl Nick a pousmál se. Leo k němu vztáhl ruku, sevřel mu rameno – hned vedle límce košile – a pomalu stisk uvolnil. Nick ho letmo poplácal po druhém rameni. Cítil nesmyslnou úlevu. Skrz Leovy prsty mu do těla vjel proud a on je dva najednou viděl ve vášnivém objetí. Ta náhlá představa byla stejně hmatatelná jako tohle trapné rande na chodníku.

„Ale ti tví kamarádi prachy určitě mají,“ pokračoval Leo.

Nick si dal pozor, aby mu to nevyvracel. „Přímo se v nich válejí.“

„Jó…,“ zabroukal Leo a upřeně se na něj díval. Buď si ten fakt vychutnával, nebo ho odsuzoval. Nick tušil, že budou následovat další otázky, a v tu chvíli se rozhodl, že mu o Geraldovi neřekne. Už tak si tenhle večer žádal odvahu. Konzervativní poslanec by na jejich schůzku vtrhnul jako nevítané garde, Leo by nasedl na kolo a nechal by je tu spolu. Kdyby bylo potřeba něco vysvětlovat, může se snad zmínit o Rachelině rodině. Ale Leo místo toho dopil a zeptal se: „Dáš si ještě jednu?“

Nick do sebe rychle obrátil zbytek svého pití a řekl: „Jo, díky. Nebo víš co? Teď si ji dám s rumem.“

Po další hodině a půl se Nick ocitl ve zvláštním vzrušeném vytržení, do kterého ho přivedla přítomnost jeho nového přítele a, jak nebe tmavlo a světlo pouličních lamp z růžové zlátlo, taky pocit, že to vyjde. Byl nervózní, trochu zadýchaný, ale zároveň ho zaléval optimismus, jako by z něj někdo sňal nějakou dlouhotrvající tíhu. Na konci piknikového stolu s lavicemi se uvolnilo pár míst, a tak se posadili a naklonili se k sobě, jako kdyby hráli nějakou neviditelnou hru a pak na ni skoro zapomněli. Uvolnění a povzbuzení způsobené rumem Nickovi připadalo jako neoddělitelná součást důvěrné atmosféry, která jako by sílila spolu s houstnoucím soumrakem.

Zjistil, že mu vrtá hlavou, jak asi připadají lidem kolem nich, tomu páru, co seděl vedle u téhož stolu. Čím bylo později, tím tu bylo víc rušno a ve vzduchu se vznášela nehmatatelná heterosexuální hrozba. Nick tipoval, že ti ostatní, co Leovi odpověděli, se s ním asi sešli v gay podniku, ale on si tuhle další nesnáz odpustil. Teď litoval té svobody, kterou by tam měl. Rád by Lea pohladil po tváři, políbil a odevzdaně zavzdychal.

Neřekli si nic moc osobního. Nick zjistil, že není jednoduché Lea zaujmout vlastními záležitostmi, a jeho skromné narážky na rodinu a zázemí nikdo nerozvedl. Věty, které si připravil a vybrousil a nastylizoval jako vtipy, neměly být vyslechnuty – nebo aspoň ne dnes. Párkrát se mu povedlo Leův zájem upoutat: jednou, když s předstíraným úsměvem tvrdil, že ho Toby, i když je docela přitažlivý, vlastně vůbec nezajímá (kdyby Leo věděl, jak dlouho a jak marně ho miluje, myslel by si, že je cvok); pak při líčení Racheliny bankéřské rodiny, které Leo přerušil kyselým úsměvem, jako kdyby to všechno byl důkaz nějaké obecné nespravedlnosti. Jak si Nick všiml, sžíral Lea jakýsi problém s penězi. A když mu prozradil, že jeho otec obchoduje se starožitnostmi, připadalo mu, že v těch slovech se patina starých peněz a lesk byznysu pojí v kalný přísvit nadřazenosti. Pro noblesní přátele z Oxfordu se Nickovi dařilo otce ve sportovním saku a s volvem plným do dek zabalených zrcadel a windsorovských židlí nenápadně přetvořit v poněkud zářnější postavu, vzdělance a přítele místní aristokracie. Teď nesměle cítil potřebu přidat mu na skromnosti. A to byla chyba, protože Leův dlouholetý přítel a bývalý milenec Pete měl starožitnictví na Portobello Road. „Hlavně francouzský věcičky,“ prohlásil Leo. „Zlacený. Inkrustace.“ To byla první konkrétní věc, kterou o své soukromé minulosti řekl. A pak změnil téma.

Leo byl každopádně tak trochu egoista – v tom se Catherine se svým grafologickým rozborem trefila do černého. Ale svoje pocity nevysvětloval. Dělal něco, co si Nick u sebe nedokázal představit – mluvil o své povaze v prohlášeních. „Já jsem člověk, co potřebuje fůru sexu,“ tvrdil, a taky: „Já už jsem prostě takovej, vždycky říkám, co si myslím.“ Nick na okamžik zapřemýšlel, jestli mu neúmyslně neodporoval. „Já se neurážím,“ prohlásil Leo striktně. „Nejsem ten typ.“ „To je mi jasné,“ řekl Nick a otřásl se, jako že to taky neschvaluje. A třeba to ve světě schůzek naslepo byla užitečná dovednost nebo taktika, i když Nickovi jeho skromnost a vrozená úzkostlivost nedovolily odpovídat ve stejném duchu („Já jsem ten typ chlapa, co má radši Popea než Wordsworthe,“ „Po sexu se můžu utlouct, ale ještě jsem to nedělal.“). Večer byl o to víc vzrušující. Nepřišel sem přece, aby si s nějakým kamarádem z Oxfordu vyměňovali a slaďovali své postřehy. Ta drsná sebedůvěra jeho protějšku se mu neuvěřitelně líbila. A zároveň měl tím svým tichým, nadřazeným způsobem pocit, že v každém jeho vychloubačném slůvku slyší vnější popření vnitřní nejistoty.

Po třetí skleničce se Nickovi tělem rozlilo teplo, byl napůl vzrušený, neskrývaně se Leovi díval na rty a na krk a představoval si, jak rozepíná tu leskle modrou košili s krátkými rukávy, které mu tak těsně přiléhaly k pažím. Leo si na okamžik zaclonil oči, vyslal tajný a ironický signál, a Nicka napadlo, jestli to znamená, že Leovi neušlo, jak je opilý. Nebyl si jistý, zda mu má to znamení nějak oplatit – zazubil se a zase se rychle napil. Připadalo mu, že Leo pije kolu od dětství a že je pro něj jednou z těch životních skutečností, které člověk skoro nevnímá, které si nevybíráme a které nehodnotíme. V Nickově rodině šlo naproti tomu o jednu z věcí, nad nimiž se káravě vraštilo obočí, u nich doma se nikdy nevyskytla jediná láhev ani plechovka. Lea by to zřejmě ve snu nenapadlo, ale sklenice koly v Nickově ruce byla vlastně tajným symbolem podlehnutí, a následná palčivá sladkost nápoje, která připomínala aroma přidané do medicíny, jako by se všemi ostatními experimenty tohoto večera splynula v jeden celkový pocit temné svobody. Leo zívl, Nick mu nakouknul do úst plných zářivě bílých zubů, na kterých všechen ten sacharin nezanechal ani stopy, a s pokorou pocítil ke svým vlastním plombám a křivým řezákům nechuť téměř rasovou. Na chviličku položil Leovi ruku na předloktí a pak si přál, aby to byl neudělal, protože Leo se podíval na hodinky.

„Je spousta hodin,“ řekl. „Nemůžu se vrátit moc pozdě.“

„A musíš se vracet?“ zamumlal Nick se sklopenýma očima. Zkusil se usmát, ale cítil, jak mu náhlou úzkostí ztuhnul obličej. Kroužil mokrou skleničkou po hrubě hoblované desce stolu. Když zase vzhlédl, zjistil, že se na něj Leo dívá, pochybovačně a s jedním obočím zvednutým.

„Já samozřejmě myslel od tebe,“ řekl.

Byl to tak krásný zvrat, že se Nick zazubil a zrudnul, jako když dítě s úlevou zjistí, že jste ho jenom škádlili. Jenže pak musel říct: „To asi nepůjde…“

Leo se mu podíval přímo do očí. „Málo místa?“

Nick sebou trhnul a chvilku čekal – fakt byl ten, že si netroufal, že to Rachel a Geraldovi prostě nemohl udělat, bylo to vulgární a nebezpečné, v hlavě se mu začaly odvíjet důsledky, které by to mělo, navždy by to zadusilo jejich veselý, úsměvný soulad. „Asi bychom neměli. Klidně bych šel k tobě, mně to nevadí.“

Leo pokrčil rameny. „To není moc praktický,“ prohlásil.

„Sednu tam na autobus,“ řekl Nick, který doma soustředěně studoval Londýn od A do Z a snažil se toho o Leově ulici, čtvrti, kostelích a veřejné dopravě zjistit co nejvíc.

„Ale houby –“ uhnul Leo očima, váhavě se usmál a Nick poznal, že je mu to trapné. „Máma je doma.“ Po tomhle prvním projevu plachosti a ostychu, úzkostlivě zakrývaném páskovskou a taky trochu koloniální ironií, měl Nick chuť okamžitě se na něj vrhnout a políbit ho. „Je děsně zbožná,“ dodal Leo a krátce, rezignovaně se zasmál.

„Já vím, jak to myslíš,“ poznamenal Nick. To jsou tedy dvojka. Sedí tu, je letní večer a oni nemají místo, které by mohli prohlásit za své. „Měl bych nápad,“ prohodil váhavě. „Jestli ti teda nevadí – ehm – být venku.“

„To je mi fuk,“ řekl Leo a líně se ohlédl. „Ale na ulici kalhoty nestahuju.“

„Ne, ne…“

„Taková děvka nejsem.“

Nick se nervózně zasmál. Nevěděl přesně, co tím lidi myslí, když mluví o sexu „na ulici“ – jednou dokonce slyšel „na Oxford Street“. Za půl roku to možná vědět bude, možná se naučí rozeznat fakta od řečnických obratů. Sledoval, jak se Leo vrtí a zvedá koleno, aby se vyprostil ze sevření lavice – vypadalo to, že se nemůže dočkat, dělal to s vervou a samozřejmě se choval, jako kdyby Nick věděl, co se v takových případech dělá. Nick ho se strnulým úsměvem a rostoucím vnitřním očekáváním napodobil. Byl svolný a bezmocný vůči tlaku téhle situace, vůči tomu předem jasnému, šťavnatému rozuzlení půlhodiny, která bude následovat. Nad tou troufalostí a originalitou se mu rozbušilo srdce, i když jak si Leo dřepnul a začal odemykat kolo, ovanul Nicka zároveň i dojem jakési všední nevyhnutelnosti. Chtěl Leovi říct, že je to dneska poprvé; pak ho napadlo, že by ho to mohlo otrávit nebo odradit. Shlížel na jeho pečlivě oholený zátylek, na cizí šíji, které se už za pár minut bude smět dotýkat. Zpoza límce Leovy úsporné modré košile koukal lísteček se značkou-podpisem Miss Selfridge. Bylo to malé prozrazené tajemství, výraz marnivosti – Nickovi se z toho zatočila hlava, bylo to tak zvláštní a dojemné a sexy. Sledoval, jak se mu ladně zatínají dlouhé svaly na zádech, a pak, když Leo přenesl váhu na paty a volné džíny se mu odlepily od pasu, ozářila mu pouliční lampa hnědou škvírku mezi půlkami a těsný, nízký lem slipů.

Odemknul bránu a pustil Lea před sebe. „Tady v zahradách je jízda na kole zakázaná, ale troufám si tvrdit, že vést kolo můžeš.“

Leo jeho ironicky okázalý tón ještě nepochopil. „Troufám si tvrdit, že vojíždění prdelí je tady zakázaný taky,“ řekl. Brána se za nimi s naolejovaně hladkým cvaknutím zavřela a pak se spolu ocitli v polotmě, kterou skýtaly keře. Nick měl najednou chuť Lea obejmout a políbit, ale nějak si netroufal. Vojíždění prdelí je sice výraz jednoznačný a povzbudivý, ale ne zrovna romantický… Opatrně kráčeli dál, a jak hledali cestu, na krok nebo dva se o sebe opřeli. Ve vzduchu visel jen náznak chladu, ale Nick se divoce chvěl křečovitým vzrušením. Prsty měl zvláštně ztuhlé, jako v těsných rukavicích. I v přítmí se snažil skrýt ten svůj divný, z obav pramenící afektovaný úšklebek. Doufal, že „vojíždějícím“ bude on, ale nevěděl, jak to zařídit, snad se to prostě vyjasní samo. Třeba si na své přijdou oba. Provedl Lea na široký ústřední trávník. Kolo, které drncalo vedle nich, vedla jen ruka na sedle – vypadalo jako jejich předvoj, který chvějivě zkoumá terén. Vpravo od nich se zvedal půlkruh starých platanů a červených buků, jejichž svěšené větve tvořily širokou krinolínu, pod níž i za bílého dne vládlo šero a chlad. Vlevo ubíhala štěrková cestička a za ní se zvedalo vysoké panoráma domů a dlouhá, rytmická, přerušovaná řada rozsvícených oken. Když obcházeli trávník, Nick je zmateně počítal a hledal to Feddenovic. Našel balkon v prvním patře a pyšně zářící pokoj za otevřenými francouzskými okny.

„Hele, jak je to daleko?“ zeptal se Leo.

„Jenom tady, kousek,“ zasmál se Nick, protože netušil, jestli je Leo mrzutý doopravdy. S pocitem stísněné zodpovědnosti vykročil jako první. Jak si jeho oči zvykaly na pološero, najednou mu žádné místo nepřipadalo dost skryté – pronikalo sem světlo z ulice, hlasy z chodníku zněly nepříjemně blízko. A jelikož byl letní večer, samozřejmě se tu pořád ještě pohybovala spousta oprávněných návštěvníků: ti, co sem přišli na piknik a kouzlo večera je strhlo k dlouhému vzpomínání, pejskaři se svými bílými mazlíčky. Sklonil se pod červeným bukem, ale větve byly drsné a překážely a pod nohama tu křupaly bukvice. Zase couvl, narazil do Lea, a aby neupadl, na chviličku se ho chytil kolem pasu. „Promiň…“ Dotek toho vlahého těla pod hedvábnou košilí byl tak krásný, až mu to dělalo starosti, byl to příslib tak štědrý, až mu bylo těžko uvěřit. Modlil se, aby ho Leo neměl za blázna. Za Leovými zády se netrpělivě mačkali všichni jeho ostatní muži, anonymní partneři, ti, co mu odpovídali na inzeráty, ti, co s nimi chodil dřív, ten jeho Pete – jako kdyby se chtěli prát, viděl jejich zářící dravčí oči, jejich kníry a neochvějnou sexuální sebedůvěru. Spěšně se vydal k ohrazené zahradnické kůlně.

„Tady to bude dobrý,“ řekl Leo a opřel si kolo o prkennou ohradu. Chvilku to vypadalo, že ho zase bude zamykat, pak se zarazil a s lítostivým smíchem ho nechal tak. Nick zkusil otevřít dveře kůlny, i když na nich visel zámek. Vedle kůlny byl tmavý kout, kde stál dvoukolák a povalovala se rozbitá lavička. Rostly tu vavříny a dolů se skláněly větve tisu. Suše kyselá tisová vůně se mísila s nasládlým pachem velké haldy kompostu, posekané letošní trávy, vršící se ve veliké drátěné kleci. Leo přistoupil k Nickovi, na chvilku zaváhal, podíval se jinam a prsty pohladil teplou trávu. „V takovým kompostu bejvá hezky horko, abys věděl,“ poznamenal.

„To jo.“ Tohle Nick věděl odmalička.

„Ani se tam nedá sáhnout – může mít klidně sto stupňů.“

„Fakt…?“ Vztáhl k němu ruku jako ospalé dítě.

„Ale to je fuk,“ řekl Leo, když mu Nickova ruka klouzala kolem pasu, objal Nicka paží kolem krku a loktem si ho přitáhl k sobě. „To je fuk…“ Vydechl ta slova a tváří přejel po té Nickově, nečekaně hebkými rty se dotkl jeho lící a krku, Nick prudce vzdychl a pohladil Leovi záda nahoru a dolů. Ústy se přiblížil k Leovým, pak se jejich rty setkaly a spěšně se políbily. Pro Nicka to bylo prostě a jednoduše bezmocné přiznání touhy a zaskočila ho síla a důkladnost Leova snažení, která dokazovala, že Leo po něm touží taky. Odtrhli se od sebe. Leo se nezřetelně usmíval, Nick lapal po dechu v mučivé naději, že to udělají znovu.

Líbali se ještě minutu – dvě minuty, Nick to nepočítal, byl napůl zhypnotizovaný tím lahodným rytmem, štědrou hebkostí Leových rtů a naléhavou neodbytností jeho jazyka. Zalykal se tím náporem vstřícnosti, tou skutečností, že se s ním někdo miluje. Nic z toho, co se dělo v té hospodě, nic z jejich bezcílného hovoru něco takového ani vzdáleně nenaznačovalo. V žádné knížce o tom nikdy nečetl. Byl bolestně připravený a naprosto nepřipravený. Cítil, jak ho Leova dlaň naléhavě hladí po temeni, jak mu zprudka zajíždí do vlnitých vlasů, a pak zvedl druhou ruku a pohladil Lea po hlavě, která mu připadala tak nádherně jiná, po těch zarostlých drsných hranách a suchých, hustých, pevných vlasech. Napadlo ho, že už zná smysl líbání, ale taky jeho meze – je to instinkt, je to prostředek, kterým se vášeň vyslovuje, ale neuspokojí. A tak se jeho pravá ruka, která zlehka svírala Leův pas, pořád ještě nejistá ohledně toho, co všechno smí, loudavě vydala po jeho kyprém zadku a pak ho přes sepranou džínovinu sevřela. Leova erekce, která se mu v ostrém úhlu zarývala do stehna, jako by mu víc a víc napovídala, aby dělal to, co dělat chce, aby mu rukou zajel za pásek a do těsných slipů. Prostředníčkem zatlačil do hluboké, dětsky hladké škvíry, a špičkou prstu dokonce maličko pronikl do toho suchého zvrásněného otvoru, až Leo blaženě zamručel. „Ty jseš ale zlobivej,“ řekl.

Odtáhl se od Nicka, který se k němu nejdřív přitiskl, ale pak ho s rozmrzelým smíchem pustil. „Hned jsem zpátky,“ řekl Leo a zmizel za kůlnou. Nick tam chvilku stál, objímal se rukama a vzdychal, už zase sám. Vnímal neustávající tlumený rachot Londýna a noční vítr, který zprudka pronikal mezi tmavé lístky vavřínu. Co to tam Leo dělá? Vytahoval něco z ploché boční brašny kola. Byl v té své zkušené jistotě úchvatný, byl skvostný, jenže pak Nickovi na okamžik naskočila husí kůže, protože ho napadlo, že je tady ve tmě s cizím člověkem a jak je to riskantní, jaká je to hloupost, vždyť se může stát cokoliv. Leo, stín mezi jinými stíny, po hmatu našel cestu zpátky. „Tohle se nejspíš bude hodit,“ řekl, a náhlý pocit nebezpečí nádherně vplynul do atmosféry dobrodružství.

Nazítří si Nick celé půlhodiny nepřítomně vybavoval, co to vlastně dělal, jak si vzal tubu gelu, která byla ze tří čtvrtin prázdná a pečlivě zarolovaná, a jak se na ni v přítmí s úlevou a s rozpaky díval; jak si Lea v náručí otočil a rozepnul mu džíny, jako by byly jeho, jak mu vyprostil jeho rozměrnou, tupou erekci ze slipů a přitom mu je stáhl, jak ho postrčil dopředu, aby se chytil lavičky, a pak si klekl za něj a vzdal mu jazykem a ústy hold, který ve snech po nocích už léta vzdával celému seznamu jiných mužů. Ona skandální představa toho, co vlastně provádí, se mu líbila snad víc než ten pocit a matný, velice privátní pach. Sám si stáhl kalhoty ke kolenům, usmál se, když se mu vysvobozený pták vyhoupnul na chladný noční vzduch, a vlíbal ten úsměv do Leova svěrače. Když Lea šukal, což udělal hned potom, byl to zážitek stejně zajímavý jako nádherný, a on si nemohl pomoct a tiše se rozesmál. „To je fajn, že ti to přijde srandovní,“ mumlal Leo. „Ale ne,“ řekl Nick, jenže v tom slastném chvění, které mu projíždělo páteří a svíralo mu krk a projíždělo mu pažemi až do konečků prstů, opravdu bylo něco legračního – měl pocit, že je poprvé doopravdy vzrušený, zlehka vzal Lea za boky a pak ho objal, aby mu pomohl rozepnout košili a svlékl mu ji a přitiskl se k jeho nahému tělu. Šlo to všechno tak snadno. Včera v noci se tolik bál, že je na to možná potřeba znát nějaké děsivé grify –

„Bacha na tu košili,“ řekl Leo. „Je ségry.“

Tímhle se do něj Nick zamiloval ještě víc. Proč, to netušil. „Máš strašně jemnej zadek,“ zašeptal a rukama mu přitom hladově probíral drsné krátké chloupky na prsou a na břiše.

„Hm… holím si ho…“ vypravil ze sebe Leo mezi mručivými vzdechy, protože Nick přirážel pořád rychleji a odvážněji, „skřípou se mi chlupy do slipů… Na kole se z toho můžu podělat…“ Nick ho políbil zezadu na krk. Chudák Leo! S těmi chlupy a zarůstajícími vousy je hotová oběť svého vlastního tělesného porostu. „Jo, takhle,“ řekl Leo, jako by sděloval nějaké něžné odhalení. Teď se už opíral jen o jednu ruku a s usilovným spěchem masturboval. Nicka to víc a víc pohlcovalo, ale pak, těsně před vyvrcholením, mu hlavou bleskla představa, že se stromy a keře rozestoupily a všechna světla Londýna se zaměřila na něj: na malého Nicka Guesta z Barwicku, na chlapečka Dona a Dot Guestových, který zrovna v noční zahradě na Notting Hill pigluje úplně cizího člověka. Leo měl pravdu, je zlobivej, a tohle je zdaleka ta nejlepší věc, co kdy udělal.

Pak Nick chvilku seděl na lavičce u štěrkované cestičky, protože Leo se odešel vyčurat na trávník. Nebylo jasné, jestli si ten shrbený vysoký chlápek v bílé košili s krátkým rukávem všiml právě toho. Leo se posadil vedle Nicka a najednou jako by se mělo odehrát jakési závěrečné, formálnější dějství jejich prvního rande. Nickovi bylo náhle těžko u srdce a napadlo ho, že možná nebylo nejchytřejší dát Leovi najevo, jak je šťastný – nedokázal potlačit svůj pocit naplnění a jeho duše i tělo hladovějící po lásce z Lea chtěly pořád víc a víc. Vzduch jako by byl nabitý jen přítomností a jmény Nicka a Lea, visela tam ve smutném, ostrém chemickém pachu poznání mezi spícími vavříny a azalkami. Vysoký muž kolem nich prošel, zaváhal a pak se otočil.

„Víte, že je to tu jen pro majitele klíčů?“

„Prosím?“

Mísící se světlo, které sem dopadalo ze zadních traktů domů, odhalilo prázdninově zarudlou, rozměklou tvář se slabošskou bradou, trůnící ve výšce pod řídkými šedými vlasy. „Já jenom že tohle je soukromá zahrada.“

„Aha – my máme klíč.“ Do té věty byl zahrnutý i Leo, který tiše zavrčel, tentokrát nikoli touhou, nýbrž na důkaz pobouřeného souhlasu. Majetnicky si položil ruce na široce roztažená kolena. Vypadal sexy a drze zároveň.

„Ach tak…“ Muž přimhouřil oči a pousmál se. „Mně nepřipadá, že bych vás tu už někdy viděl.“ Na Lea, který byl očividně důvodem téhle podrážděné výměny názorů, se schválně nedíval, a to bylo pro Nicka dalším z banálních odhalení, která mu tenhle večer přinesl – jaké to je vyrazit si s černochem.

„Já sem chodím dost často,“ řekl. Ukázal za sebe k Feddenovic zahradní brance. „Bydlím v osmačtyřicítce.“

„No dobře… dobře…“ Muž popošel pár kroků a pak se pochybovačně, ale dychtivě ohlédl. „To asi zřejmě myslíte u Feddenů…“

„Přesně,“ přitakal tiše Nick.

Tahle novinka na muže zjevně zapůsobila. V měkkých skvrnách světla, které Nickovi připomněly představení hrávaná v univerzitních parcích, jako by roztál do vzrušené důvěrnosti. „Panebože… tak vy bydlíte u nich. No to je báječné! Tak to mě nesmírně těší. Mimochodem, já jsem Geoffrey Titchfield z dvaapadesátky, ovšem my máme jen byt se zahradou, na rozdíl… na rozdíl od jiných!“

Nick přikývl a vyhýbavě se usmál. „Já jsem Nick Guest.“ Jakási solidarita s Leem mu zabránila vstát a potřást si s tím člověkem rukou. Samozřejmě že to byl Geoffreyův hlas, který slyšel na balkoně toho večera, kdy musel dát Leovi košem, a Geoffreyovi hosté, kteří mu přitížili v jeho opuštěnosti, a teď tu Geoffrey stál osobně a Nick měl pocit, že proti němu vede jedna nula, že Lea ošukal v soukromé zahradě a to je jeho tajné vítězství.

„Ó… ó…“ vedl si Geoffrey svou. „Tak to je vynikající. Jsme v místní organizaci a nic nás nemohlo potěšit víc. Starý dobrý Gerald.“

„Já jsem vlastně jenom Tobyho kamarád,“ ozval Nick.

„Zrovna onehdá jsme si říkali, o Vánocích bude Gerald Fedden ve vládě. On mě mimochodem zná, musíte ho moc a moc pozdravovat, od nás obou, od Geoffreye a Trudi.“ Nick naznačil odevzdané pokrčení rameny. „Přesně takové torye potřebujeme. Úžasný soused, nutno říct, a dle mého názoru úžasný člen parlamentu.“ Všech pět slabik posledního sousloví zaznělo v hrdém, nadšeném oblouku a téměř rozmarně uvolněným tempem.

„Je to opravdu moc milý člověk,“ připustil Nick, a aby rozhovor utnul, spěšně dodal: „Ale já se opravdu víc znám spíš s Tobym a Catherine.“

Když Geoffrey odkráčel, Leo vstal a chopil se kola. Nick netušil, co říct, aby všechno ještě nezhoršil, a tak se po cestičce vydali mlčky. Pohledu na Feddenovic dům a do svého vlastního okna vysoko na střeše se Nick vyhnul, ale měl pocit, že si ho v domě všimli, a vítězství tohoto večera náhle jako mlha halil a kalil verdikt „vulgární a nebezpečné“.

„No,“ pronesl Leo polohlasem, „za deset minut dva druhy vlezdoprdelismu,“ takže se Nick rozesmál a šťouchnul ho do ruky a hned mu bylo líp. „Takže nashle, kamaráde,“ řekl Leo, když Nick otvíral bránu. Trochu rozpačitě vyšli na ulici a Nick nedokázal odhadnout, jestli ta větička náhodou neznamená pravý opak. A tak se rozhodl si to ujasnit.

„Chtěl bych tě ještě vidět,“ řekl, a těmi pěti krátkými slůvky jako by se noc rozevřela a prohloubila. V očích ho štípalo, do hvězd rozostřená světla aut je míjela a mířila na sever z kopce dolů, k jiným obvodům a čtvrtím, jejichž existenci tu prozrazoval jen lehký odlesk na nebi.

Leo se sehnul a rozsvítil zadní a přední světlo. Pak opřel kolo o plot. „Pojď sem,“ řekl s tím občasným cockney přízvukem, kterým zakrýval drobná doznání a slabosti. „Dej nám pusu.“

Nick k němu přistoupil a pevně ho k sobě přitáhl, ale bez té jistoty, s níž o pár minut dřív u kompostu dělal totéž. Přitiskl se čelem k čelu Leovi, který k němu velikostí tak dobře pasoval, tak se k němu hodil, a rychle ho políbil našpulenými, pevně sevřenými rty – z projíždějícího auta se ozvaly pošklebky a troubení. „Zmrdi,“ utrousil Leo, zato pro Nicka to byla halasná gratulace.

Leo se posadil na kolo, jednu nohu spuštěnou přímo dolů na chodník jako tanečník, druhou ve zvednuté klipsně. Ona závist, kterou Nick k tomu kolu a jeho nedotknutelnému místu v Leově srdci celý večer cítil, se rozhořela s novou dávkou odporu k bicyklu samotnému i k lehkosti, s jakou Lea odnese pryč. „Hele, ještě se s pár týpkama musím sejít, jo?“ Na což Nick němě přikývl. „Ale tebe si utýct nenechám.“ Usadil se, kolo se zakymácelo, a pak ho začal zubatými kroužky objíždět, takže Nick vždycky koukal na špatnou stranu. „Mimochodem,“ dodal Leo, „sakra dobře šukáš.“ Mrknul na něj, usmál se a pak bez ohlédnutí vyrazil přes cestu a dolů z kopce.

3

Nick měl narozeniny osm dní po Tobym, a někdo nadnesl chvilkový nápad, že by večírek u příležitosti Tobyho jednadvacátých narozenin mohl být společnou oslavou. „Je v tom zjevná logika,“ řekl tehdy Gerald, a Rachel to nazvala „fascinující myšlenkou“. Jelikož se večírek měl konat na Hawkeswoodu, venkovském sídle Rachelina bratra lorda Kesslera, Nicka ten plán skoro vyděsil společenskou velkolepostí, kterou by mu propůjčil a kterou by od něj vyžadoval. Pak už se o něm ale nikdo nezmínil. Nick měl pocit, že sám by na něj řeč zavádět neměl, a za nějakou dobu dovolil mamince, aby začala organizovat jeho vlastní rodinnou oslavu, která se měla konat o týden později v Barwicku. Odevzdaně, se sevřeným žaludkem se těšil.

Tobyho oslava byla naplánovaná na poslední srpnovou neděli, kdy měl na Notting Hill vrcholit karneval a kdy spousta místních zavřela okenice, zamkla domy, odjela na venkov a držela si palce: od rasových nepokojů před dvěma lety budil karneval značné naděje i obavy. Večer před odjezdem ležel Nick v posteli a zpod kopce slyšel dlouhonohý rytmus reggae, který se jako radostný tep mísil se ševelením stromů v zahradě. Byla to jeho druhá noc bez Lea. Ležel s očima otevřenýma a přemítal o něm způsobem, který přesahoval pouhé přemýšlení, byl to jakýsi omámený žal, v němž se mu živě vybavovalo všechno, co spolu dělali, a tíseň ze ztráty byla stejně intenzivní jako vzrušení z úspěchu.

Nazítří v jedenáct se všichni sešli v hale. Když Nick zjistil, že Gerald má kravatu, utíkal nahoru a vzal si ji taky. Rachel si oblékla bílé lněné šaty a její tmavé vlasy s neskrývanými šedými pramínky zářily přiznanou nádherou nového sestřihu. Usmála se na ně, aby dala najevo, že je nachystaná, a Nick cítil, jak se má tahle rodinná jednotka ráda a jak funguje. S Elenou naskládal zavazadla do range roveru, a pak už je Gerald vezl skrz davy tísnící se v ucpaných ulicích. Na všudypřítomné policisty pokaždé kývl a velitelsky zvedl ruku z volantu. Nick, který seděl vzadu s Elenou, si připadal hloupě a ješitně zároveň. Děsil se, že uvidí Lea, a děsil se, že Leo uvidí jeho. Představoval si ho, jak se toulá karnevalovým rejem, a přál si, aby sem patřil tak jako Leo. Představoval si ho, jak na ulicích vesele tančí s cizími lidmi nebo jak se v proměnlivé tlačenici na podzemních záchodcích snaží přijít si na své. Jeho touha vytryskla na povrch v tichém zaúpění, které se proměnilo v odkašlání a výkřik: „Koukejte na ten úžasný vůz!“

V boční uličce se skupinka mladých černochů s vysokými žlutými křídly a rajčími chvosty připravovala na průvod. „Dělají to krásně,“ řekla Rachel.

„Ta hudba moc hezká není,“ řekla Elena a s úsměvem se otřásla. Nick neodpověděl – vlastně si uvědomil, že právě prochází jedním z těch nepředpokládaných okamžiků vnitřní proměny, kdy se z předsudku stává nová touha. Ta hudba ho šokovala tím, jak neustále dokola jasně formulovala to, co chtěl. Pak se do souboje s ohromným systémem reprobeden vesele pustil jiný, a stejně to bylo i s tím, co Nick chtěl, s těmi nádhernými, nervy drásajícími budoucnostmi – to všechno trvalo čtyřicet padesát vteřin, než auto projelo a zařadilo se do běžného víkendového pouličního ruchu.

Bylo pořád lepší odjet někam úplně jinam než nebýt s Leem. Gerald je vezl po A čtyřicítce poněkud prominentně vysokou rychlostí, jako kdyby mu cestu razila neviditelná policejní eskorta. Netrvalo to ovšem dlouho a dojeli k místu, kde byla silnice rozkopaná a stála tu stejná šňůra aut, jako v těch dnech skoro všude. Tady se ničily poslední staré kruhové objezdy a semafory a zanedbané polovenkovské rovině se nutila volně průjezdná dálnice. Nick z okénka zdvořile sledoval poušť sutin a betonu a za ní louku, na níž místní kluci drandili dokola na stopětadvacítkách a ozlomkrk pohrdali myšlenkou opravdu někam vyrazit. Karneval jim byl ukradený, o Hawkeswoodu v životě neslyšeli, rozhodli se strávit den právě na téhle louce a nikde jinde. Kousek od nich, na dálnici budoucnosti, nehybně stála skoro dva kilometry dlouhá kolona.

Nick jako obvykle pocítil potřebu napravit situaci. „Kdepak to vlastně jsme?“ zeptal se. „To bude nejspíš Middlesex, že?“

„Nejspíš Middlesex,“ opakoval Gerald. Nesnášel, když mu něco hatilo plány, a už začínal být netrpělivý.

„Není to tady moc hezké,“ řekla Elena.

„To ne,“ přidal se Nick váhavě a laškovně, jako kdyby to tu chtěl pro ukrácení dlouhé chvíle hájit. Věděl, že Elena je nervózní z té oslavy a ze své role pro dnešní večer. Už se několikrát vyptávala na Falese, nového majordoma Lionela Kesslera, protože jí začínalo připadat, že je s ním tlačena do jakéhosi blíže nespecifikovaného vztahu.

„Jestli pro nás Lionel chystá oběd,“ poznamenal Gerald, „měli bychom radši někde zastavit a zavolat mu. Přijedeme pozdě.“

„To Lionelovi vadit nebude,“ řekla Rachel, „a nějaký kus žvance se tam pro nás najde.“

„Hm,“ utrousil Gerald. „Lionel a kus žvance, to se v jedné větě neslyší moc často.“ Jeho tón byl sice posměšný, ale prozrazoval, že i on má ze svého švagra obavy a cítí se mu zavázán. Rachel se spokojeně uvelebila na svém místě.

„Dobře to dopadne,“ řekla. A v tu chvíli se kolona hnula a všichni si opatrně hýčkali optimistické naladění, protože jiné Gerald nesnesl. Nick přemýšlel o staromódním jméně Lionel. Samozřejmě že souviselo se jménem Leo, až na to, že Lionel byl heraldický lvíček, kdežto Leo velká, živá šelma.

O pět minut později už zase stáli.

„Zasranej štrúdl,“ řekl Gerald, načež se Elena zatvářila poněkud zmateně.

„Já se těším na všechno,“ pronesl Nick s odhodlaným optimismem, „ale nemůžu se dočkat, až uvidím ten dům.“

„No, tomu se nevyhneš,“ řekl Gerald.

„Ach, dům,“ povzdechla si Rachel se smíchem.

„Tobě se možná nelíbí,“ řekl Nick. „Ty to asi bereš jinak, když jsi tam vyrostla.“ Připadal si poněkud podlézavě.

„Já ani nevím,“ připustila Rachel. „Vlastně si nejsem jistá, jestli se mi líbí, nebo ne.“

„Měla bys asi říct,“ vložil se do hovoru Gerald, „že Hawkeswood dělá to, co je uvnitř. Dům sám, to je spíš taková viktoriánská obludnost.“

„Hm…“ V Rachelině řeči mohlo být „Hm“ nebo suše protažené „Já vím…,“ znamením překvapivé skepse. Nick tu její aristokratickou konverzační úspornost miloval, líbilo se mu, jak dokázala neříkat nic kromě zastřených náznaků souhlasu a nesouhlasu; strašně rád by si tohle umění osvojil taky. Tolik se lišilo od Geraldovy usilovné překotnosti, že občas pochyboval, jestli jí vůbec rozumí Gerald sám. „Mně se nejspíš bude líbit i dům, i to, co je v něm,“ řekl.

Rachel se zatvářila vděčně, ale nic konkrétního k tomu neřekla, a Nickovi připadalo, jako kdyby ho lehce vyplísnila. Možná že místo, které člověk zná od narození, se prostě popsat nedá. Nickův zájem neshazovala, ale dala najevo, že od ní samotné podobný zájem očekávat nelze. Měla to štěstí, že si mohla vychutnávat, nikoli popisovat. „Jsou tam moderní malíři, ale i pár Rembrandtů,“ řekla s úsměvem, ráda, že se jí podařilo najít drobnost, která stojí za zmínku.

Hawkeswood byl postaven roku 1880 pro prvního barona Kesslera. Stál v buckhinghamském hrabství, na vršku uměle srovnaného kopce uprostřed bukových lesů, které od té doby povyrostly a skrývaly pohledům zvenčí všechno kromě nejvyšších věžiček. Příjezd k domu, po cestě dlouhými vesnicemi, které přecházely jedna do druhé, pak kolem strážního domku, po mřížovém můstku, který zabraňoval vstupu kravám, a pak ještě po kilometrovém úseku, na němž silnice šplhala do kopce mezi popásajícími se jeleny, byl pro Nicka naprosto vrcholným zážitkem. Když se v dohledu objevila nablýskaná okna, uvědomil si, že se zeširoka usmívá a oči mu kriticky či obdivně – sám vlastně nevěděl – těkají po strmých břidlicových střechách a kamenných zdech barvy dijonské hořčice. V Pevsnerovi kdysi četl velkomyslné, nicméně žertovně pojaté pojednání o tom, jak by vypadal zámek ze sedmnáctého století přestavěný podle měřítek moderního luxusu, s tabulkovými okny, topením v podlaze, spoustou koupelen a tekoucí teplou vodou; ale ani to ho nepřipravilo na přímočarou velkolepost tohoto místa. Gerald zastavil před porte cochère, vystoupili a vešli dovnitř. Nick šel jako poslední a všechno si prohlížel. Mezitím se tu zhmotnil Fales, opravdový butler v pruhovaných dopoledních kalhotách, a vydal se jim vstříc. To už se ocitli v monumentální ústřední hale, tyčící se do výše dvou pater, s arkádovou galerií v horní části a gigantickým krbem vybudovaným z trosek barokní hrobky. Nick měl pocit, že vstoupil do vábivé kombinace muzea a luxusního hotelu.

Z kusu žvance se vyklubal vynikající lehký oběd podávaný na kulatém stole v místnosti s rokokovým deštěním, dovezeným sem ve velkém z nějakého pařížského paláce a natřeným na světle modro. V květinové elipse na stropě dvě nahé ženské postavy nesly věnec z růží. Že ta krajinka nad krbem je Cézanne, to Nick poznal hned. Náhle mu vlastní společenská nepatřičnost přišla ohromně k smíchu. Tohle byla jedna z těch situací, které dokážou vytvořit jen boháči a která k Nickovi doléhala už zabalená v popisu sebe samé, jako kdyby ji zrovna vyprávěl někomu jinému, vnímavému – to jest někomu stejně vnímavému, jako byl on sám. Netušil, jestli se o tom má zmínit, ale když se usadili, lord Kessler řekl: „Všimla sis, že jsem toho Cézanna převěsil?“

Rachel na obraz letmo zamžourala a odpověděla: „Ach ano.“ Chovala se klidně, skoro ospale; vzala to na vědomí elegantním pokrčením ramen, gestem naznačujícím konec formalit, a pokynula Nickovi, kam si má sednout. Gerald se na plátno zahleděl pozorněji, bystrým způsobem, kterým zkoumával veškeré záležitosti, které by se mu ještě někdy mohly hodit.

Nickovi připadalo vhodné poznamenat: „Je překrásný.“ A lord Kessler odpověděl: „Ano, pěkný kousek, viďte.“

Kesslerovi mohlo být k šedesátce a byl menší a podsaditější než Rachel. Tvář měl ostražitou a poněkud nesymetrickou. Na sobě měl tmavošedý oblek s vestou, nekompromisní vůči módě i ročním obdobím. Muselo mu v něm být teplo, ale jako by jím dával najevo, že takhle se člověk prostě má oblékat. Svou porci lososa a sklenku mírně sladkého rýnského si dal s téměř nepopsatelným výrazem rutinního potěšení, za kterým byl znát život plný obědů v zasedacích síních a zámcích a luxusních restauracích celé Evropy. „A kdypak tedy dorazí Tobias a Catherine?“ zeptal se.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Linie krásy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.