ALL OR NOTHING AT ALL

Copyright © 2017 by Jennifer Probst

All rights reserved

Translation © Zuzana Hanešková, 2020

ISBN 978-80-249-4168-4

Člověk si zaslouží druhou šanci, ale dávejte si na něj pozor.

John Wayne

Ženou se člověk nerodí, ale stává.

Simone de Beauvoir

Strašně ráda vidím, když mladá dívka vyrazí a popadne svět za klopy. Život je mrcha. Musíte vyjít ven a nakopat mu zadek.

Maya Angelou

Tuto knihu věnuji všem mladým ženám ze své rodiny, připraveným čelit světu.

Mým neteřím: Taylor, Kaitlyn, Amandě a Anně.

Jste silné a krásné, odvážné a skvělé. Na to, mé drahé, nikdy nezapomínejte.

Jsem na vás pyšná.

A teď běžte nakopat pár zadků.

prolog

PŘED SEDMI LETY…

Tma ukryla vše, co nebylo v pořádku, a dovolila jí odhalit nejen tělo, ale i duši.

Rukama klouzala po hladkých svalech a vlhké kůži. Prohnula se pod žárem úst, která byla nejprve žádostivá a drsná, ale pak zvlídněla do bolestné něhy a ta ji kousek po kousku rvala vedví. Její rty šeptaly jeho jméno v modlitbě a chvalozpěvu, chtěla jej, potřebovala jej…

„Tristane.“

Roztáhl jí stehna a pak vklouzl dovnitř. Vykřikla, jak všechnu prázdnotu uvnitř pohltil žhavý pocit naplnění, až zůstal pouze on, jeho milovaná tvář několik centimetrů od její, stažená napětím a plná syrové posedlosti, která ji rozechvívala.

„Dej mi všechno.“

Nedokázala bojovat s jeho slovy ani s jeho tělem. Rukama jí sevřel boky. V jeho jantarových očích se třpytila mužská touha, zatímco ji hnal výš a s každým krokem, kterým se blížila vyvrcholení, z ní ždímal mučivé potěšení, a ona se vzdala, poddala se a dovolila mu, ať ji zachytí, zatímco vyvrcholila a ochabla.

Orgasmu dosáhl těsně po ní, sténal její jméno a ona se k němu tiskla se zranitelnou touhou, kterou se za dne zoufale snažila skrývat. Převalil se na bok a na krátkou drahocennou chviličku ji objal. Vdechovala lahodnou vůni potu, sexu a pižma a choulila se v jeho mocné náruči.

V očích ji pálily slzy. Bože, jak strašně ho milovala. Když ji takto držel, zmatek a strach se uklidnily a dokázala dosáhnout vnitřního klidu. Každým dnem se jí však vzdaloval a ona nevěděla, jak to zastavit.

Možná, že až se dozví o dítěti, věci se změní.

Jejich vztah se zlepší. Naplánují svatbu, život půjde dál a celou dobu to bude takové jako nyní.

Jako by zaslechl její myšlenky, náhle ji pustil, odvrátil se a posadil na posteli uprostřed pomačkaných pokrývek. Křehká naděje se rozpadla, jako když těžká bota rozdrtí čerstvě rašící trávu.

„Musím ti něco říct, Syd.“

Sebrala odvahu. „Taky ti musím něco říct,“ promluvila tiše.

Vstal. Oknem pronikaly pramínky měsíčního světla a zalévaly jej stříbřitou září. Natáhl si džíny rychlým, přesným pohybem, který jí prozradil, že nezůstane přes noc. Opět.

„Odcházím.“

Šok ji zasáhl, jako by snad dostala facku. Nadzvedla se, opřela o loket a zahleděla se na něj. Pocítila paniku.

„O čem to mluvíš?“

Obrátil se. Obličej měl jak vytesaný z kamene, jako by v ní jen před pár minutami nebyl zabořený. „S touhle rodinou jsem skončil. S tímhle městem jsem skončil. Můj kreténský otec mi právě sdělil, že mi nedovolí koupit tu nemovitost, kterou jsem chtěl se ziskem prodat. Chce, abych byl jako Cal. Abych si od něj po zbytek života nechal poroučet a stavěl domy, co jsou jeden jako druhý. Můj vlastní bratr se postavil na jeho stranu a dost jsme se chytli.“

S divoce bušícím srdcem se snažila nalézt řešení. Rodinný stavební podnik Pierce Brothers byl v Harringtonu proslulý, ale Christian Pierce své impérium řídil nelítostnou rukou, a ještě nelítostnějším jazykem. Tristan, jako prostřední z bratrů, celá léta usiloval o to, aby si našel místo a ukázal otci, čím by mohl být pro společnost přínosem. „Tvůj táta je pruďas. Když mu budeš dál ukazovat, jak můžeš Pierce Brothers pomoct, určitě si dá říct.“

Zaklel a zavrtěl hlavou. „Mohla by ses přestat otce zastávat, Syd? On mě nesnáší. Bože, snesl bych to, kdyby mě uznával, ale on si myslí, že jsem jenom budižkničemu. Dalton už míří do Kalifornie, matka je mrtvá a já odmítám strávit zbytek života jako poskok. Odjíždím do New Yorku a budu obchodovat s nemovitostmi.“

Škubla sebou a srdce se jí sevřelo bolestí. Jeho matka Diane byla duší rodiny. Autonehoda, která ji před pár měsíci připravila o život, rozervala všechny, včetně Sydney, vedví. Diane pro ni byla jako vlastní matka a Sydney byla stále zdrcená žalem. S námahou zformulovala myšlenky. „Hned teď? Proč tomu nedáš trochu víc času? Promysli si všechny možnosti. Pro všechny je to těžké.“

„Žádné jiné možnosti nejsou! Copak nechápeš, že se nikdy nic nezmění? Jsem v pasti. V pasti, kterou tvoří moje zatracená rodina a zodpovědnost a…“ Odmlčel se a prohrábl si vlasy. „Už nemůžu čekat. Odjíždím ten to týden.“

Dech se jí zadrhl v hrdle. Ne. Tohle bylo úplně špatně. Po těch uplynulých několika měsících, které spolu byli, nemohl jen tak odejít. Nebo ano? Jistě, poté, co ztratil matku, se trápil a neustále hádal s bratry. Všichni usilovali o to, aby dali zase všechno dohromady. Ale ona se domnívala, že u ní hledá oporu, aby mu pomohla to překonat. A ne že uteče někam pryč za neznámými lidmi.

Ne že uteče od ní.

Připadala si jako v pasti. Takové pocity k ní choval? Když oslavila devatenácté narozeniny, konečně se jí splnil sen. Po všech těch letech si jí konečně všiml. Chtěl ji. Přestal se na ni dívat jako na dítě a viděl ji jako dospělou. Sdíleli cosi mimořádného, ale nyní na ni hleděl, jako by ho tady držela, jako by ji přirovnával ke své rodině.

„A co – a co já?“ Ufňukaný hlas se jí samotné protivil. Proč nedokáže být silná a rázná? Žena, která se ve vztahu chová sebevědomě? Neustále se měnila zpátky na tu dívku, která se za ním táhla jako ztracené štěně a doprošovala se pozornosti. Nad tou otázkou se zastyděla, ale nedokázala odvrátit pohled. Musela slyšet odpověď.

„Pojď se mnou.“

Přesně tato slova toužila slyšet. Mohla by souhlasit a utéct, jako tomu bylo v mladických fantaziích. Odejít z domu a následovat ho do New Yorku. Byli by spolu a šťastní. Že ano?

Z jejího nitra se vynořil hlas a zašeptal jí do ucha.

A co dítě?

V pasti. Měl by pocit, jako by ho vlastní dítě dusilo. Jako by ho ona dusila. Nechtěl, aby šla s ním, jinak by se nemusela ptát. Byl to jen pocit viny, že ji tady nechává. Kynul mu úžasný nový život a ona nebyla jeho součástí. Ne, byla součástí jeho minulosti, součástí, na niž chtěl zapomenout. Jejich krátká aférka mu nezměnila život jako jí. Nemiloval ji způsobem, po němž tak zoufale toužila.

Nicméně paličatě a ze zvyku se držela naděje.

„Babička je nemocná,“ připomněla. „Byla v nemocnici a já se o ni musím postarat.“

„Můj otec může pomoct. Můžeš ji navštěvovat. Určitě by chtěla, abys šla.“

V jeho hlase opět nezaznívala vášeň či naléhavost. Bylo to, jako by předkládal fakta a rozumné důvody, proč by se k němu měla připojit. Zvedla ruce, aby si je položila na ploché břicho.

V pasti…

Vydala by se do New Yorku, porodila jeho dítě a on by byl nešťastný. Nebo by se tady rozhodl zůstat a být otcem a byl by nešťastný. Ona by byla chybou, stejně jako dítě. Dokázala by s tím žít? Byla jedním z těch dětí. Její feťáčtí rodiče zmizeli a nechali ji v péči prarodičů. Vždy si připadala nechtěná. O takové budoucnosti snila?

V břiše se jí uhnízdil ledový chlad. Ne. Tohle nemohla nikomu z nich udělat. Dokonce i kdyby při tom musela přijít o muže, kterého miluje.

„Nechci jít do New Yorku, Tristane. Tohle je můj domov. Moje práce u Pierce Brothers se mi líbí a nemůžu opustit babičku. Celý život se o mě starala a dlužím jí to. Chci se zapsat na ekonomku a získat diplom. Nemůžu ve městě začít úplně znovu.“

„Jasně že můžeš! Nechceš pro sebe něco víc, Syd? Víc od života?“ Vyzařovalo z něho zoufalství. Zaťal pěsti a pohledem ji umlčel. „Tohle ti stačí? Pracovat pro mého otce a usadit se v tom stejném městě, kde ses narodila? V New Yorku se můžeš stát čímkoli. Myslel jsem, že už nebudeš ta malá ustrašená holka. Zkusme štěstí a jděme do toho. Odejděme spolu.“

Kdyby jí řekl, že ji miluje, nejspíš by vyskočila z postele a vydala se za ním třeba na Sibiř. Kdyby dal sebeméně najevo, že za jeho slovy jsou city, řekla by mu o dítěti a riskovala by to.

Místo toho se zahleděla hluboko do těch nádherných očí a spatřila…

Nic.

Zmocnila se jí otupělost. Věděla, že bolest přijde mnohem později. Nyní musela udělat toto a dát mu svobodu. Nemiloval ji tak, jako ona milovala jeho. Tam venku na něj čekalo něco většího. Nesnil o ní. A ať se propadne, jestli hodlá strávit zbytek života tím, že se bude snažit být někým, kdo bude stále pochybovat, zda je to dost. Někým, kdo ho uvězní v životě plném lítosti a úvah, co mohlo být.

„Nemůžu odejít, Tristane. Je mi líto. Tohle je můj domov. Musím zůstat. A popravdě, nemyslím si, že opravdu chceš, abych šla.“

Prudce se od ní odvrátil. V téměř hmatatelných vlnách od něj proudil hněv. „Děláš si srandu? Já tě požádám, ať se mnou odejdeš, a ty řekneš, že mi nevěříš? Už zase hrajeme ty směšné hry, Sydney? Protože mě už to unavuje. Můžeš si dělat, co chceš, a nedrží tě tady nic kromě tebe samotné. Ale já se tě nebudu prosit.“

Popadl košili, rychle se oblékl a zamířil ke dveřím.

„Jenom si pamatuj, že ses rozhodla sama. Zkusil jsem to. Odjíždím v pátek a nebudu se ohlížet.“

Zabouchl za sebou dveře.

Pevně se zavinula do přikrývky a sklopila hlavu. Roztřásla se, nechala vlnu bolesti a strachu, ať ji zaplaví, a přemítala, jestli právě neudělala největší chybu svého života.

kapitola 1

Sydney Greene-Seymourová vtrhla do kanceláří Pierce Brothers a horečně počítala, jak nahradí těch dvacet minut, které ztratila v ranním zmatku. Její dcera Becca trvala na tom, že chce mít vlasy zapletené do francouzského copu, a pak se před odchodem do školy dvakrát odběhla ke skříni převléknout. Když se takhle chová v šesti letech, co se bude dít, až začne chodit na střední?

Při té představě se Sydney otřásla. Mezitím žonglovala s kabelkou, notebookem a kufříkem a lovila klíče. Pokud šlo o řízení kanceláře, kde pracovala od šestnácti let, byla tak trochu posedlá kontrolou a ráda přicházela dřív než všichni ostatní. Pořádek byl klíčem k tomu, jak se vyrovnávat s chaosem. Její život představoval takovou řadu ostrých zatáček a hrůzu nahánějících kopců, že jediné místo, které mohla mít nejen pod kontrolou, ale také zde vzkvétat, konejšilo její duši.

Její práce.

A konečně byla připravená postoupit na další úroveň. Odložila věci na stůl a pak vyrazila do kuchyňky ve snaze zachovat si zdravý rozum.

Nebo alespoň jasnou hlavu.

Kuchyňka byla supermoderní, od ledničky z nerez oceli až po přístroj na cappuccino, výrobník sody a automaty se vším možným. Zručnými pohyby rychle připravila kávu a pak popadla svůj nejoblíbenější hrnek s motivem Muppetů a naplnila ho až po okraj.

Snažila se ďábelsky horkou tekutinu nehltat, usrkávala a oddechovala a soustředila se na nadcházející prezentaci. Po letech, kdy v Pierce Brothers pracovala jako výkonná asistentka a hlavní guru kanceláře, se chystala na svůj životní výkon. Nastal čas udělat další krok a dokázat, jakou má cenu.

Nastal čas povýšit na finanční ředitelku. A oni neměli ponětí, že se to blíží.

Žaludek se jí nervózně svíral, ale nevšímala si toho. Zamířila i s kávou zpátky k sobě do kanceláře a její lodičky od Jimmyho Chooa se bořily do přepychového koberce. Aby zapůsobila, oblékla si značkový, jablkově zelený kostýmek od Donny Karan, a dokonce se jí podařilo sepnout bláznivé kudrny do čehosi připomínajícího profesionální vzhled. Brýle s černými obroučkami ji dodávaly styl a vážnost. Popadla flashku s powerpointovou prezentací, spěšně v zasedačce připravila materiály a notebook a pak přinesla tác s pečivem z Andreova pekařství a džbán vody. Na malém úplatku nebylo nic špatného, zvláště když šlo o sladkosti. Všechno v místnosti dvakrát zkontrolovala.

Perfektní. Byla připravená. Zvedla hrnek a znovu si usrkla. Spočítala zisk za toto čtvrtletí a může jasně ukázat nárůst, jakmile přijde s tím novým…

„Dobré ráno.“

Když do jejích myšlenek pronikl hluboký kultivovaný hlas, trhla sebou. Káva jí vyšplíchla přes okraj hrnku na halenku. Se zaklením otočila hlavu a střetla se pohledem s očima v barvě whisky, které znala stejně dobře jako vlastní bušící srdce. Známé, ale smrtící, pro její minulost i přítomnost. Proč tady zrovna on musí být první? Ten muž měl v sobě zabudovaný vnitřní budík, který nesnášel pozdní příchody.

Pořád ji rozčilovalo, jak jí v jeho společnosti vždy lehce poskočilo srdce, ale prostě to pro ni začala být každodenní rutina. Jako jídlo nebo dýchání.

Na kohokoli jiného by se usmála a prohodila s ním několik slov. Ale Tristan Pierce s ní nemluvil. Ne doopravdy. Ach ano, poučoval, vznášel požadavky a kritizoval, ale odmítal s ní vést skutečný rozhovor. Ne snad, že by jí na tom záleželo. Pro oba bylo lepší udržovat si odstup.

„Polekals mě,“ vytkla mu. „Proč při příchodu do místnosti nikdy neděláš hluk?“

Hezky vykrojené rty sebou zacukaly, jak se pokusil usmát. Bohužel však v její přítomnosti tento muž jen zřídkakdy dával průchod svým laskavějším stránkám, takže se dál tvářil zachmuřeně. Už dva roky kolem sebe tancovali a stále jim přítomnost toho druhého nebyla příjemná. Tedy, u něj se to projevovalo rozpaky.

U ní se to projevovalo sexuálními muky.

„Zapracuju na tom.“ Ukázal na novou hnědou skvrnu na jejích šatech. „Potřebuješ pomoc?“

„V pohodě.“ Při představě, jak se jí třeba jen na okamžik dotýká, její tělo plakalo. Klid, holka. Popadla ubrousek, namočila ho do vody a začala zlehka otírat sáčko.

„Neuvědomil jsem si, že máme dneska poradu. Mám nějaké schůzky.“

„Přesunula jsem ti je. Tohle je jediný termín, kdy se můžeme sejít všichni.“

„Další schůze rady?“

„Tak trochu.“

Na nic dalšího se nezeptal. Ptal se jen málokdy.

Snažila se ignorovat vlny mužné energie, které z jeho postavy vyzařovaly. Vždycky byl mezi bratry ten tichý, ale nikdy nepotřeboval slova ani hluk, aby dal svou přítomnost najevo. Když vešel do místnosti, všichni si toho všimli – muži i ženy. Působil schopně a silně, a to zcela odlišným způsobem než jeho bratři Caleb a Dalton. Jako prostřední dítě zastával roli usmiřovače a dokázal se rozhodovat sebevědomě a rychle, což mnoho lidí obdivovalo, ale nedokázalo napodobit. Byl proslulý důkladností. Tristan se na problém dokázal podívat ze všech úhlů a vrhnout se na něj s naprostým soustředěním a sebekontrolou. Kdysi toto své nadání přenesl do ložnice, kde se tak důkladně soustředil na to, aby jejímu tělu dopřál potěšení, že se mu žádný jiný milenec nedokázal vyrovnat.

Prohlížela si jej zpod těžkých víček. Jeho obleky byly proslulé – šité na zakázku z nejlepších látek a střižené tak, aby zdůrazňovaly svalnatou štíhlou postavu. Dnes si vzal na sebe uhlově šedý oblek, sněhobílou košili a sytě purpurovou kravatu. Boty, vyrobené z jemné kůže, byly vyleštěné, až se blýskaly. Vždy jí připomínal jednu z těch kočkovitých šelem z džungle, které se pružně kradou vpřed, jantarové oči jim září soustředěním a dávají si načas, než se rozhodnou, co s kořistí provedou. Jeho analytická mysl byla stejně úžasná jako tělo. Tvrdé, pružné svaly byly v rovnováze s nádherným půvabem, kterého by většina mužů nedokázala dosáhnout. Sytě hnědé vlasy s načervenalými podtóny měl husté a dokonale učesané. Jeho tvář byla ztělesněním elegance, od ostrého nosu až po hranatou čelist, plné rty a vysoké lícní kosti. Husté řasy zvýrazňovaly oči, které v podstatě zářily a dokázaly ztmavnout intenzitou, z níž se ženě divoce rozbušilo srdce. Byl vtělením krásy, pastvou pro smysly a žádnou ženu by nikdy nemohlo začít nudit, kdyby po zbytek věčnosti studovala každý úhel a křivku a utápěla se v jeho očích barvy koňaku.

Kdysi byla jednou z těch žen. To už bylo samozřejmě strašně dávno, než mezi nimi z temných koutů narostlo cosi ohavného a pohltilo je.

Nezáleželo na tom. Nyní se s Tristanem setkávala jen pracovně, přestože uplynulé dva roky byly složitější, neboť byla nucena trávit v jeho společnosti více času. Těch pět let poté, co odešel z Harringtonu do New Yorku, bylo tvrdých, ale ona nakonec dospěla. Stala se matkou a vybudovala si v životě vlastní prostor, místo aby čekala, až jí nařídí, co má chtít a po čem toužit.

Kdyby ji jen tolik nepřitahoval.

V místnosti se už vzdouvalo jejich přirozené spojení. Některé věci nikdy nezmizí. Vždy mezi nimi byla chemie. Nyní šlo jen o to, aby to Sydney přijala jako skutečnost a nevšímala si toho.

Většinou se jí to dařilo.

„Počkej, až se přichystám. Začneme za čtvrt hodiny?“ zeptal se.

„Ano, to mi vyhovuje.“

Odvrátila se, vyhodila ubrousek a on odešel. Bezmála se zhroutila úlevou. Když stál příliš blízko, vyvádělo ji to z rovnováhy, ale dnes musí být klidná, rozvážná a sebevědomá profesionálka.

O dvacet minut později se celý tým shromáždil kolem konferenčního stolu. Když se okamžitě vrhli na podnos se sladkým pečivem a přitom se dobromyslně dohadovali, kdo si co vezme a kdo co viděl první, pokusila se potlačit samolibý úsměv. Rozhodla se svou prezentaci pojmout jako útok ze zálohy. Dobře tyhle muže znala, a když je překvapí, nebudou se tolik bránit a umožní jim to její prezentaci skutečně sledovat, aniž by předem činili závěry. Největší problém, který deset let práce pro Pierce Brothers představovalo, byl zároveň její největší výhodou.

Jako by patřila do rodiny. Naneštěstí to znamenalo, že se k ní chovali jako k mladší sestře, což ji rozčilovalo. Musí je přesvědčit, že vzhledem ke své dlouhé práci ve firmě představuje nejlepší volbu na místo finančního ředitele. Ne kvůli rodinným vztahům.

„Kdo tuhle schůzku svolal?“ zeptal se Cal mezi sousty svého oblíbeného skořicového šneku. „Původně jsem ji neměl naplánovanou.“ Nejstarší z bratrů byl z nich nejrozumnější a měl prosté, drsné způsoby. Oblékl si svou obvyklou uniformu sestávající ze starých, otrhaných džínů, bílého trička a pracovních bot. Tvář měl stejně drsnou jako celý zevnějšek, od zahnutého nosu až po huňatá obočí a modrošedé oči, ale vždy se choval ochranitelsky a dával ty nejmoudřejší rady. Řídil s bratry společnost v době, kdy o ni kvůli otcově závěti málem přišli, ale nyní byli jednotní a jejich vztahy byly opět dobré.

„Já ne.“ Dalton si natáhl nohy a položil je na protější kožené křeslo. Potlačila povzdech nad tím nedostatkem profesionality. „Nemám teď co probírat.“ Jako nejmladší byl vždy nejdivočejší a byl proslulý svým nadáním pro práci se dřevem. Zářivě modré oči, dlouhé blond surfařské vlasy a přirozený šarm nutily ženy, aby se radostně řadily do fronty na to, která mu zahřeje postel. Teď se samozřejmě usadil a byl zamilovaný do Raven. Během uplynulého roku vyrostl a dospěl a Sydney jej nikdy neviděla tak šťastného.

Oba se podívali na Tristana, který pokrčil rameny. Pochopitelně elegantně. „Bylo mi řečeno, že se mi kvůli téhle schůzce změnil rozvrh.“

Posledním členem týmu, který s nimi nebyl pokrevně spřízněn, byl Brady. Rozhodil rukama. „Ne. Nemám tušení, o co tady jde.“ Jako architekt a dlouholetý rodinný přítel si ve společnosti vybudoval vlastní místo. Měl latinskoamerické vzezření a velitelské způsoby, představoval pro jejich úspěšný podnik klíčový přínos a snadno si dokázal stát na svém.

Bylo načase začít tuhle schůzku řídit a udělat to, proč sem přišla.

„To já.“

Všechny pohledy se obrátily a upřely na ni. Věnovala jim klidný úsměv a zapnula laptop, aby se na obrazovce objevil první snímek její powerpointové prezentace. Poté co rychle rozdala hromádku materiálů, zůstala stát v čele stolu. Už si všimla, jak se Tristan zuřivě mračí, zatímco listuje jejím návrhem.

„O co tady jde, Syd?“ zeptal se Cal, když dojedl koláč.

„Jak víte, pracuju zde v Pierce Brothers už dlouho. Začala jsem v evidenci, vypracovala se na sekretářku a pak na výkonnou asistentku. Řídím účetnictví, marketing a zaměstnance kanceláře.“

Cal naklonil hlavu. „Chceš dostat přidáno. Kvůli tomu nemusíš svolávat poradu. Zasloužíš si pořádné zvýšení platu.“

„Já nechci jenom dostat přidáno, Cale. Chci, abys te mě povýšili na finanční ředitelku Pierce Brothers. Chci patřit do správní rady.“

Dalton hvízdl. Rty se mu roztáhly v úsměvu. „Páni, tak tohle bude dobrý,“ protáhl a ukousl si koblihy s marmeládou.

Brady se opřel v křesle a zatvářil se zamyšleně. Cal přikývl a pobídl ji, ať pokračuje. Na Tristana se nehodlala podívat. Nepotřebovala, aby její prezentaci narušila nějaká negativní energie.

„Už celé roky řídím účetnictví Pierce Brothers, což je mnohem víc než jenom běžné pohledávky a závazky. Kromě sestavování rozpočtu jsem zapojená i do vyjednávání o slevách s místními prodejci a do zajišťování nových zakázek a vybudovala jsem si dobré vztahy, které mají vliv na zvyšování produktivity. Zahrnula jsem detailní rozpis zisků z minulého kvartálu.“ Předložila jim grafy, které byly rovněž součástí pracovního materiálu. „Jak se Pierce Brothers rozvíjejí, práce je dvakrát tolik a vy všichni jste neustále v terénu. Dokázala jsem tu mezeru zaplnit tím, že jsem se víc zapojila do otázek designu. Před třemi měsíci jsem zajistila nový kontrakt s Grey’s Custom Flooring s významnou slevou pro naše klienty. Podařilo se mi to díky vztahu s Anthonym Morettim. Díky tomu, že si buduju silnou základnu kontaktů, jsou Pierce Brothers schopní se rozrůstat a můžou našim klientům nabízet unikátní materiály.“

Cal poklepal perem o stůl. „Ta smlouva s Grey’s na mě udělala dojem. Dodávají prvotřídní kvalitu a dobře se s nimi spolupracuje. Odvedlas skvělou práci.“

Lehce přikývla. „Děkuju ti. Ráda bych vám ukázala, jak tyhle úspory ovlivnily celkové výsledky.“ Postupně přepínala jednotlivé obrazovky, ukazovala své jednotlivé silné stránky a vše směřovala k tomu hlavnímu.

Bylo načase jim to pořádně vysvětlit.

„Myslím si, že nastala chvíle pohnout se kupředu. Jsme finančně stabilní a připravení přijímat větší zakázky na rekonstrukce a renovace.“ Tristan se svraštěným čelem vzhlédl. Toto byla choulostivá část vyjednávání. Vstupovala přímo do Tristanova teritoria, ale už si musel uvědomit, čím ona sama dokáže firmě prospět. „Mluvila jsem s Adamem Cushmanem. Má velký zájem o nějaké domy v oblasti Harringtonu a čekal jen na vhodnou příležitost. Myslím, že ji konečně našel.“

„Cushman?“ Tristan přimhouřil oči. „To je velký newyorský developer. Chvíli jsem s ním pracoval. Jak to, že se s ním znáš tak dobře, že spolu vedete takové diskuze, aniž o tom vím?“

Hlas měl mrazivý, jako jeden z těch ledových hrnků, které Raven používala v baru. Sydney potlačila zachvění, odhodlaná nenechat se jím zastrašit. Už ne. „Jestli si vzpomínáš, přetahovali jste se spolu o nemovitosti u Allertona. Jednou přišel do kanceláře, ale nikdo tady nebyl, tak jsem to vyřešila já. Nakonec jsi tu nemovitost získal, ale on se mnou zůstal v kontaktu kvůli dalším možným příležitostem v Harringtonu. Oba máme podobnou představu o výstavbě domů zaměřených na rodiny, se špetkou unikátního designu, které by přilákaly pozornost lidí ze střední třídy.“

„O jaké nemovitosti má zájem?“ Tristan tu důraznou otázku vyslovil s náznakem netrpělivosti. Napjatě se usmála. „Je to v tom návrhu, který držíte.“ Najela v prezentaci na další snímek. „Koupí celkem osm domů na Bakery Street.“

Dalton zíral na obrazovku a vrtěl hlavou. „Na Bakery? Ty domy jsou v mizerným stavu. Většina majitelů se odstěhovala a nikdo nemá zájem o renovaci celého bloku.“

„Přesně.“ Stiskem šipky načetla další snímek. „Adamovi se podařilo koupit všechny domy a má v plánu je společně zrenovovat a se ziskem prodat. Tohle je rozpis přibližných nákladů. Ještě je třeba udělat architektonický návrh a probrat podrobnosti projektu, ale jde do toho a chce, aby se té zakázky ujali Pierce Brothers.“

Tristan studoval papíry, které měl před sebou, jako by byl právník, který se připravuje na advokátní zkoušku. Brady si čmáral na okraje poznámky a přikyvoval. Dalton se na ni pyšně usmál. Stálo ji hodně práce, aby se nad jeho zjevným obdivem neusmála, ale nespouštěla oči z Cala.

„Ambiciózní,“ řekl pomalu. „A skvělé. Jak jsi ho o nás přesvědčila?“

„Chci pro celou zakázku využít místní dodavatele. Přesvědčila jsem Adama, aby spolupracoval s místními, místo velkých dodavatelů. Soustředíme se na jedinečné kuchyně a koupelny, abychom zaujali střední třídu. Oplocené dvorky, menší verandy a zajímavě řešené kryté vchody.“

„Zajistila sis spolupráci všech místních dodavatelů?“ vyptával se Tristan. „Spousta z nich nechce s papalášema pracovat. Dávají přednost místním developerům. Ne těm ničemům z města, jak jim říkají.“

„Zkontaktovala jsem je a rozhodně mají zájem. Než budeme pokračovat, sešla bych se s nimi a všechno to hodila na papír.“

„Výborná práce,“ zamumlal Cal, který stále ťukal perem do stolu. „Tohle je obrovská zakázka, Sydney. Máš bližší specifikace?“

Posunula prezentaci na další snímek, na němž byl rozkreslený přehledný kalendář úkolů, postupů a navrhovaných termínů. „Tohle je pracovní plán, ale až to budeme probírat, samozřejmě se bude měnit.“

„Ocenil bych, kdybys mě před touhle schůzkou varovala,“ prohlásil Tristan úsečně. „Mám teď rozdělaný jiný projekt a tohle mě vytíží na několik dalších měsíců. Proč se se mnou Adam nespojil předem?“

Pronesla zdrcující slova a téměř při tom předla spokojeností. „Protože Adam chce, abych tenhle projekt řídila já. Ne ty.“

Muži na ni hleděli v lehce ohromeném tichu.

Hladce pokračovala. „Adam mi věří. Ví, že zachovám jeho představy a budu v průběhu celého projektu hlavní styčná osoba. Pierce Brothers tu zakázku dostanou jenom tehdy, pokud to budu řídit já. A já to budu řídit jenom tehdy, když mě povýšíte na finanční ředitelku.“

Zavřela notebook. Obrazovka zčernala.

„Potřebuju něco víc. Tuhle příležitost si zasloužím. Uvědomuju si, že budeme muset přijmout někoho dalšího, aby převzal víc administrativních záležitostí, ale myslím, že Charlie by mohla mít zájem. Vím, že jí jde hlavně o renovace a rekonstrukce, ale zajímá ji i to, aby se celému podnikání naučila od základů.“

Brady přikývl. Charlie do Pierce Brothers nastoupila jako stážistka a pak se pomalu propracovala do postavení, kdy se stávala nepostradatelnou pro svou schopnost rozebírat domy a zase je skládat dohromady. Zažili si s Bradym svoje – začali tím, že se úplně nesnášeli, pak k sobě začali pociťovat zdráhavý respekt a pak něco mnohem víc. Přestože se zdálo, že si vůbec nejsou podobní, dokonale se k sobě hodili a bylo zjevné, jak moc jsou do sebe zamilovaní.

„Charlie se vlastně zmínila o tom, že by jí vyhovovalo víc práce,“ řekl. „Rozhodně by to bylo možné.“

Dalton popadl další pudinkovou koblihu. „Myslím, že je to úžasný, Syd. Skvělá prezentace.“

„Děkuju.“

Náhle se do jejích očí zabodnul planoucí jantarový pohled. Tristan nesouhlasně svíral rty. „Dáváš nám ultimátum?“

Bez váhání jeho pohled opětovala. Odmítala ustoupit. „Dávám vám návrh. Chytrý. A počkám, jak se rozhodnete. Adam na tom chce začít rychle pracovat, takže bych se mu ráda ozvala.“

„To je fér.“ Cal vstal. „Dej nám trochu času, ať to probereme. Brzy ti odpovíme.“

Usmála se. „Děkuju.“ Pak zvedla notebook a prázdný hrnek od kávy a se vztyčenou hlavou vyšla ze zasedačky.

Dokázala to. Ať už se stane cokoli, ona jim před ložila svůj návrh a bojovala o to, co si zaslouží, pro sebe i pro Beccu. Po všech těch letech, kdy stála někde vzadu, konečně dostala šanci.

A hodlala ji využít.

kapitola 2

Tristan zíral na hromádku papírů před sebou, popsanou úhledným písmem, s působivými schématy, grafy a analýzami nákladů. Počínala si jako opravdová profesionálka, během jeho otázek z ní vyzařoval klid a předvedla jim výbornou ukázku toho, proč by měla být povýšena na finanční ředitelku.

Škoda, že ho pořád rozčilovala.

„No, tohle bylo zajímavé,“ poznamenal Dalton, který dojídal třetí pudinkovou koblihu. „Netušil jsem, že se chce Sydney posunout výš. Vždycky mi připadalo, že je se svými povinnostmi spokojená.“

Cal se opřel v křesle. „Mě to nepřekvapuje. Už nějakou dobu jsem to čekal. Řekl bych, že je na to konečně připravená.“

Tristan si bratra na opačné straně stolu prohlížel.

„Tys o té dohodě, kterou dala s Cushmanem dohromady, věděl?“ zeptal se. „O dohodě, na které záměrně pracovala za mými zády?“

Jedno ježaté obočí vylétlo vzhůru. „Ne, o Cushmanovi jsem nevěděl, ale musíš uznat, že je dobrá. Rozhodně jsme tu příležitost nechytli za pačesy. Protože se do toho vrhla a dala si tu práci, možná získáme lukrativní zakázku.“

„Nemůžu uvěřit, žes věděl, že bude chtít povýšit, a neřekls nám o tom,“ zamumlal Tristan. „Možná jsi prezident, Cale, ale u tohohle stolu jsme si všichni rovní.“

Cal naklonil hlavu. „Zatraceně, brácho, proč jsi tak naštvaný? Nevěděl jsem, že se chce stát finanční ředitelkou, ale vím, že pro tuhle firmu dělá už celé roky, vybudovala kancelář od základů a její práce ji nejspíš začíná nudit. Je chytrá a ambiciózní. Proč by neměla mít zájem o místo finanční ředitelky?“

„Rozhodně má na to kvalifikaci,“ ozval se Brady. „Popravdě řečeno, žádný z nás nikdy naše projekty takhle dobře nepředvedl. Myslím, že by od nás bylo rozumné ji jmenovat.“

„Souhlasím,“ přikývl Dalton. „Cushman je už jenom extra benefit. Nechat ji řídit tuhle zakázku jí umožní trochu roztáhnout křídla. Vždycky to skvěle uměla s čísly, ale je tady i tvořivá představivost, kterou nikdy nemůže rozvinout. Tohle jí to umožní.“

Tristanem projelo podráždění. Nejhorší na tom bylo, že si nebyl jistý proč. Ale Sydney ho odjakživa rozčilovala, ať už jako malá holka, kdy mu byla neustále v patách a vrhala po něm něžné toužebné pohledy, nebo jako drzá puberťačka s tělem zaobleným ve vzrušujících křivkách, které jej neustále pokoušelo.

Skutečnost, že s ubíhajícími roky jen rozkvetla, tomu zaručeně nepomáhala. Pohybovala se se sebejistotou ženy, která ví, jak dostat to, co chce, což dokonale předvedla na dnešním jednání. Vlasy barvy jahod jí nyní sahaly do půlky zad, stále tak vlnité a divoké jako vždy, jako hedvábí uvězněné v ohni. S oblibou je teď nosila vyčesané do úhledného drdolu. Vždy mívala trochu moc kulatý obličej a až příliš široká ústa a také nesnášela spršku pih, které měla na nose a štědře posévaly její bílou pokožku. Vůbec se mu nelíbily ty brýle s černými obroučkami, které zakrývaly jadeitově zelené oči a vyvolávaly v něm představy o sexy knihovnicích. Její šatník se všemi těmi obtaženými, na zakázku šitými kostýmky, krátkými sukněmi a sexy lodičkami na vysokých podpatcích ho mírně přiváděl k šílenství. Nikdy nebyla malá nebo křehká – ne, její tělo bylo tělem Evy, šťavnaté a zralé jako jablko, které ji pokoušelo. V New Yorku se téměř nesetkával se ženami s velikostí větší než 38. Vždy měly dokonalý make-up, pravidelně navštěvovaly kadeřnické salóny, aby se neobjevila jediná kudrna, a všechno to byly vegetariánky, které věřily, že zachrání svět. Nikdy na něj nehleděly s obdivem a vždy za sebe platily a přikazovaly barmanům, jak připravit jejich nízkokalorické martini.

Ne, mnohem jednodušší bylo soustředit se na to, že se k němu chová jako ke hmyzu, který by raději rozšlápla, nebo na to, jak s ním o nedělních večeřích v rodinném sídle odmítá mluvit, nebo na chladný tón jejího hrdelního hlasu, když reagovala na jeho požadavky, jako by byl lehce mentálně postižený.

Bylo mnohem jednodušší pamatovat na její velkou zradu.

Když se soustředil na tuto pravdu, bylo snazší nevšímat si neodbytného napětí, které mezi nimi pulzovalo, a tiše bzučícího vzrušení, pronikajícího každým chladně proneseným slovem.

Přesvědčoval se, že jsou to jen pozůstatky minulosti. Lépe se jim spolupracovalo, když se jeden druhému vyhýbali a drželi se ve vlastním prostoru.

Nyní se však tomu prostoru, který jí vykázal, vzpouzela.

„Poslyšte, neříkám, že Sydney svou práci nezvládá dobře,“ promluvil klidně. „Ale nikdy neřídila projekt, ve kterém šlo o koupi, renovaci, design a prodej. Tomu jsem vždycky šéfoval já a nelíbí se mi to ultimátum, které nám předložila. Na to nemá právo.“

Dalton však pokrčil rameny. „Ty bys to udělal,“ podotkl. „Takhle se dělá byznys. Nabídne něco, co chceme, a nahodí háček. Myslel bych, že ji budeš obdivovat.“

„To je jiné,“ procedil.

„Proč?“ zeptal se Cal.

Tristan pod stolem sevřel pěsti. Projelo jím podráždění. „Napálila nás. A navíc, pokud neuspěje, Cushman už nám žádné další projekty nesvěří a dostaneme se do vážného finančního propadu. Je to příliš riskantní.“

„To si nemyslím“ řekl Cal. „Ona to bude muset řídit, ale je zásadní, abys s ní neustále spolupracoval. To nám zajistí úspěch.“

Nehodlal si připustit, že začíná pociťovat mírnou paniku. „Mám moc práce na to, abych jí pořád stál za zadkem. Mám tady jiné problémy.“

„Jako co?“ zeptal se Dalton. „Tvrdils, že za týden už budeš mít volno. Vzals nějakou další zakázku?“

Potlačil nutkání bratra praštit. „Měl jsem v úmyslu prohlédnout si nějaké domy mimo město.“ Neurčité vysvětlení jenom ještě víc ukázalo, že mele nesmysly. Dalton s Calebem si vyměnili vědoucí pohled.

„Proč ti to tak vadí?“ chtěl vědět Cal. „Nemyslíš si, že si zaslouží místo finanční ředitelky? Nebo jde o osobní problém?“ Tristan sebou trhnul a spolkl nadávku. Bratři věděli, že před lety spolu měli románek, ale většinu podrobností uchoval v tajnosti. Být se Sydney představovalo téměř tabu – jeho rodiče pro ni měli slabost a prakticky v této domácnosti vyrostla jako mladší sestra. Jistě, tehdy s ním jeho bratři stěží mluvili. Když odjel do New Yorku, aby si vyšlapal vlastní cestu, na celých pět let ztratili kontakt. Tristan se vrátil do Harringtonu teprve po smrti Christiana Pierce a zjistil, že otcova závěť stanoví, že pokud bratři nepovedou celý rok firmu společně, bude společnost Pierce Brothers prodána.

Při vzpomínce na ten první rok potřásl Tristan hlavou. Stěží se k sobě dokázali chovat slušně, natož aby vedli společnost. Byl to těžký rok, plný bolestivých hádek a zjištění, která je všechny změnila. Nakonec se s minulostí smířili a on získal bratry zpět. Stále občas docházelo k výbuchům a hádkám, ale pod nimi se ukrývaly respekt a láska, a ta je skrz ně vždy provedla. Z Pierce Brothers se konečně opět stala skutečná rodinná firma a on se tedy rozhodl v Harringtonu zůstat.

Bohužel pokročit dál se Sydney se mu nepodařilo.

„Není to osobní,“ odsekl. „Jenom se tu snažím předestřít všechny možné překážky. Vím, že všichni Sydney obdivujeme, ale tohle je velké rozhodnutí.“

Calovy modrošedé oči se zatřpytily, jako by věděl, co je skutečný problém, ale nehodlal bratra nutit, aby to přiznal. „Já říkám, že je to snadné rozhodnutí,“ prohlásil.

„Ale musíme souhlasit všichni. Ti, kdo souhlasí, abychom Sydney nabídli pozici finanční ředitelky a nechali ji řídit Cushmanův projekt, řekněte ano.“

„Ano,“ řekla Brady.

„Sakra ano,“ vykřikl Dalton.

„Za mě taky ano,“ dodal Cal.

Tristan mlčel. Všichni se k němu obrátili. Divné svírání žaludku ho varovalo, že jestli bude souhlasit, věci se změní. Nedokáže se jí pořád vyhýbat. Den za dnem bude trávit s ní a úzce spolupracovat.

Ale dokonce ani on jí nemohl upírat povýšení, které si zaslouží, bez ohledu na to, jaké má pochybnosti. Bez ohledu na to, jak moc se mu to nelíbí.

„Souhlasím.“

„Dobře. Zavolám ji.“ Cal vyšel ze dveří a vrátil se se Sydney. Jedno jí Tristan musel přiznat. Dokonce i v okamžiku pravdy z ní vyzařovalo sebevědomí ženy, která si zaslouží úspěch. Kdy se to stalo? Kdy se zbavila té nejisté, váhavé mladé dívky, která u něj hledala všechny odpovědi?

„Je to tedy oficiální. Vítej ve správní radě, Sydney. Gratuluju.“

Její radostný úsměv zasáhl Tristana do srdce, ale on si kolem něj dál držel vztyčené barikády. Cal ji srdečně objal, Dalton s ní zatočil v náručí a Brady jí stiskl rameno.

Tristan zůstal sedět, jako by se nemohl hnout.

„Co kdybys teď s Tristanem probrala další krok v Cushmanově věci?“ navrhl Cal. „Vím, že musíme jednat rychle, takže vás tu nechám, ať můžete probrat detaily.“

„Jistě.“

Všichni ostatní odešli a zavřeli za sebou dveře. Nastalo ticho. Tristan sledoval, jak si uhladila sukni, zvedla nějaké papíry a půvabně se usadila v koženém křesle.

Přinutil se promluvit. „Blahopřeju.“

Přikývla. Naklonila hlavu. A odhodlaně mu pohlédla do očí. „Nechtěls pro mě hlasovat, že ne?“

Pokusil se zachovat neutrální výraz. Nebylo nutné, aby v tuto chvíli postřehla jakoukoli slabost. Ne, když se spolu chystají pravidelně trávit až příliš mnoho času. „Ne,“ přiznal.

Její nahromaděný hněv se na něj snesl jako sprš ka jisker. „Nerad se dělíš o záři reflektorů?“ popíchla ho.

„Nebo tě rozčiluje, že budu šéf?“

Zatnul zuby. „Moje ego nemá s výhradami co dělat.“

„Tak proč?“ chtěla vědět. „Ještě jsem nedokázala, co umím? Nebo ti nikdy nebudu dost dobrá?“

Nehodlal se začít vrtět. Ve vzduchu se vznášela známá vůně pomerančových květů a dráždila mu nos. Hladké holé nohy v těch směšných lodičkách na jehlových podpatcích ho dováděly k šílenství. Proč z ní s každým vydechnutím neustále vyzařovala smyslnost? Pokusil se znovu soustředit. „Nejde o to, že si povýšení nezasloužíš. Nikdy jsi neřídila tak ambiciózní projekt a přinutila jsi nás udělat rozhodnutí založené na tom, že moc chceme, aby to Cushman podepsal. To není fér.“

„Kecy,“ odsekla. „Přinutila jsem vás se rozhodnout, protože jinak by vám to trvalo příliš dlouho. A vychutnám si, jak vám předvedu, jak dobře si s tím projektem dokážu sama poradit. Nehodlám selhat, Tristane. Hodně jsem se nadřela, abych se dostala až sem, a jednoho dne se mi dostane zadostiučinění, až uslyším, jak uznáváš, že ses mýlil. Mýlil ve mně a mých schopnostech zvládnout všechno, co na mě hodíš.“

Při pohledu na tu syrovou touhu v její tváři a planoucí žár v očích mu penis zacukal v kalhotách. Stejnou touhu a žár kdysi dávala najevo, když se na něj dívala a tělem, hlasem i očima žadonila, aby si ji vzal, rozdal si to s ní, zmocnil se jí.

Prostor mezi nimi se zmenšil a vzduch se naplnil praskajícím sexuálním napětím, které v místnosti vybuchlo a pokusilo se ho zahltit. Prudce se nadechl, ovládl se a v duchu si slíbil, že udělá cokoli, co je třeba, aby si zachoval odstup. Tou cestou se už nikdy znovu nevydá. Už jednou se jí doprošoval, aby si vybrala jeho, a ona se od něj odvrátila.

Znovu už žadonit nebude.

„Doporučil bych, abychom se drželi jen té budoucí zakázky,“ řekl chladně. „Musíme zařídit konferenční hovor s Cushmanem a Brady musí začít pracovat na konkrétních plánech. Doufám, že budeš moct pracovat do noci a o víkendech. Tohle ti zabere všechen volný čas.“

Její hlas znovu nabral strnulý odtažitý tón, jako by jeho přítomnost stěží dokázala snášet. „To zvládnu.“

„Dobrá. Tak začneme s prvním domem.“

Další hodinu se Tristan soustředil na úkol, který měli před sebou, a uzavřel se před vším ostatním. Nejdůležitější byla práce. Záleželo jen na jejich cíli, nikoli na tomto zvláštním vztahu, který uvěznil jeho tělo a vířil mu v hlavě. Minulost se však stále vznášela mezi nimi, kroužila a roztahovala se jako kouř, který se nakonec rozplyne do nicoty.

„Tristane! Počkej na mě!“

Pocítil nával netrpělivosti, ale zastavil se a ohlédl. Její baculaté nohy namáhavě dusaly, ale odhodlaný výraz mu potvrdil, že by za ním běžela, i kdyby se nezastavil. Sydney nikdy nebrala ne jako odpověď, dokonce i když mu to zkazilo hru.

„Proč si nenajdeš Daltona?“ zasykl a snažil se mluvit tiše. Hra na zombie vyžadovala jemně vyvažovat hbitost, chytrost a čiré štěstí. Rozlehlé lesy kolem jejich domu byly dokonalé, ale také v nich bylo snadné počíhat si v záloze. S těmi jejími divokými rudými vlasy, nemotornými pohyby a vysokým hlasem nebude trvat dlouho, než ho kvůli ní chytí.

„Chci zůstat s tebou,“ prohlásila paličatě. Doběhla k němu a sípavě oddechovala.

„Fajn, ale musíš se mě držet.“

„Budu. Zahlédla jsem u kůlny Carla.“

„Dobře. Tak pojďme tudy.“ Vyrazil se Sydney v patách, ale přinutil se běžet o něco pomaleji. Proč se o ni vždycky musel starat on? Už mít dva bratry bylo otravné, a teď má na krku holku. Máma ho vždycky varovala, aby byl na ni hodný, a on měl Syd rád, jenže ona se za ním pořád tahala, chtěla, ať si s ní hraje a tak. Bylo mu patnáct – vlastně už byl skoro dospělý – a ona se přesto neustále snažila být s ním, ať už při hraní videoher, nebo baseballu, nebo při koukání na filmy. „Měj nastražené uši, jestli něco nezaslechneš.“

„Budu.“

Mlčky procházeli podrostem a naslouchali štěbetání ptáků, praskání větví a větru v korunách stromů. Do nosu mu stoupala sytá vůně půdy a tlejícího listí. Doléhaly k nim hlasy, ale byly vlevo, takže určitě míří správným směrem.

„Jednou jsem viděla film o zombies,“ řekla. „Bylo to vážně hnusný. Chtěly žrát mozky.“

„Babička ti dovolila se na to dívat?“ zeptal se.

„Ne, v noci jsem se vyplížila z postele a podívala se. Jsem větší, než myslíš.“

Ušklíbl se. To jistě. „Je ti jenom jedenáct. Pořád chodíš na základku.“

„No a? Diane říká, že jsem na svůj věk vyspělá.“

„Máma se jenom snaží, aby ses cítila líp. Kromě toho, neměla by sis raději hrát s panenkama, na princezny a tak?“ Nakrčila noc a vrhla po něm znechucený pohled. „Ble, tohle nesnáším. Raději bych byla s tebou. Tvůj táta říkal, že mě s sebou vezme na stavbu, abych se mohla podívat, jak se staví domy. Jednoho dne pro něho budu pracovat a řídit celou společnost.“

„Proč? Nechceš odtud vypadnout, až budeš starší? Jít někam, kde je to zajímavý?“

Pokrčila rameny a rýpala se v záděře na nehtu. Tenisky vlekla listím. „Ne. Mně se tady líbí. A budu pracovat pro tvýho tátu.“

Pocítil nával zlosti. On tu byl jako v pasti a neměl kam jít. Kdyby to bylo na něm, cestoval by a dělal něco skvělého. Něco, co by bylo jenom pro něj. Už měl plné zuby toho, že jen poslouchá otcovy rozkazy a ten si ho nevšímá. Otec naslouchal jen Calovi a jemu nikdy. Dalton byl pořád s mámou. Tristan neměl nikoho, ale bylo mu to jedno. Sydney měla svobodu, po které vždycky toužil, ale chtěla jen zůstat v pitomém Harringtonu. „No, brzo odejdu na školu.“ Kdyby se mu podařilo uniknout dost daleko, možná by se věci změnily. Jenže otec ho už varoval, že musí studovat někde v okolí, aby mohl dál pracovat pro Pierce Brothers.

„Ale vrátíš se, že jo?“ Zelené oči se třpytily obavami a něčím dalším, něčím hlubším, z čeho se mu zvláštně svíral žaludek. Jako by byl důležitý.

„Možná.“

Otevřela pusu a chystala se něco říct, ale lesem se rozlehly hlasy a on ji pokynem ruky umlčel. Divoce se rozhlížel a táhl ji k mohutnému dubu se silnými zkroucenými větvemi.

„Už jdou,“ zašeptal. „Musíme vylézt na strom.“ Vyvalila oči. Vyšplhal na strom k první větvi. „No tak, dělej, než si tě všimnou.“

„Já tam nahoru nevylezu!“ Hlasy zesílily.

Zamumlal nadávku, aby se cítil jako chlap, a zamračil se. Kvůli ní ho chytí. „Jo, vylezeš. Zkus to.“

Zašklebila se a pokusila vyšplhat po silném kmeni, ale neměla dost dlouhé ruce a nohy, aby se dokázala pořádně chytnout. „Tristane, pomoz mi!“

Zaúpěl a natáhl se dolů, aby jí podal ruku. Chytla se a on ji škubnutím vytáhl k nejnižší větvi. O drsnou kůru si odřela nohy až do krve.

„Slyším je! Támhle!“ V Carlově hlase zazníval triumf.

V křoví zadusaly nohy.

„Zatraceně, Syd, slyšeli tě!“ Dolní ret se jí roztřásl. „Promiň.“

Svářela se v něm rozmrzelost se soucitem. „Nohu máš v pořádku?“

Vypadala tak zbědovaně. „Jo.“

Zasáhl ho pocit viny. „Zapomeň na to. Zůstaneš tady a já seskočím a zamířím k potoku.“

Tváří jí proběhl jednoznačně paličatý výraz. Zavrtěla hlavou tak prudce, až jí rudé kudrny pleskaly do zardělých tváří. „Ne. Můžu ti pomoct. Uteč.“

„Co to…“

S divokým zahulákáním seskočila z větve a začala mávat rukama. „Nechytíte mě, nechytíte mě!“

„Támhle je – chyťte ji!“

Sydney se po něm naposledy ohlédla a pak se rozběhla opačným směrem a odlákávala kluky pryč. Tristan rychle skočil dolů a rozběhl se do bezpečí. Slyšel vítězný křik, když ji chytili a proměnila se v zombie, ale už věděl, že je k němu v žádném případě nezavede. Ráda mu dělala radost, takže když na ni byl zlý, cítil se kvůli tomu špatně.

Bezva. Alespoň vyhraje.

Zahnal myšlenky na Sydney a soustředil se na vítězství.

kapitola 3

„Mami, už mám skoro narozeniny! Můžeme si dát nanukový dort?“

Sydney se zasmála, chytila dceru a posadila si ji na klín. „Samozřejmě. Víš, že to je můj oblíbený. Co chceš dělat, zlatíčko? Už ses rozhodla?“

Dcerka naklonila hlavu a nakrčila nos. „Můžeme jít do Chuck E. Cheese?“

Sydney se nedokázala ubránit a škubla sebou. Pro dítě to byl možná ráj, ale pro matku noční můra. Hlasité, křiklavé hry, nadšené děti, které soutěžily o výherní losy a vyhrávaly leda tak prsten s pavoukem, a navrch velká myš tančící ve fialovém svetru. Při odchodu ji vždycky bolela hlava.

Možná by mohla dovnitř propašovat placatku a nalít do ní víno.

„Jistě. Jenom mi dej seznam a rozešleme pozvánky.“

„Dobře. A chci vidět i strejdu Cala a Morgan a Daltona a Tristana a strejdu Bradyho. Můžou přijít na moji oslavu? Protože jsou moje rodina.“

Sydney se sevřela hruď, ale podařilo se jí nadechnout. Tentokrát se dal pocit viny zvládnout. Cvičení dělalo mistra.

„Ano, miláčku. Ale budeme mít pro tebe dort u strejdy Cala doma a Morgan taky říkala, že připraví tvoje oblíbené jídlo.“

„Špagety s masovými kuličkami?“

„Jo.“ Vychutnávala si tu chvíli, kdy drží na klíně hebké tělo své dcery a vdechuje vůni jejího kokosového šampónu. Růžové tričko se chlubilo obrázkem dceřiny nejoblíbenější disneyovské princezny – Ariel, protože měla stejnou barvu vlasů. Na džínách měla růžové třpytky a na nehtech na rukou i nohou třpytivý lak odpovídající barvy. Becca už se s ní tak často nemazlila a chtěla mít víc času pro sebe, aby si mohla číst, kreslit nebo hrát na tabletu. Jak to, že čas tak letěl, aniž si to Sydney uvědomila? Když ji jiné matky nabádaly, aby si užívala, dokud je Becca batole, smála se tomu a jen se modlila, aby už měla ty plínky, dětskou výživu a bezesné noci za sebou. Teď už její dcera uměla číst a měla vlastní partu kamarádek, se kterými se chtěla pravidelně vídat a hrát si. Jednoho dne z ní bude velice silná žena, ale než do toho doroste, snažila se Sydney temperament a nezávislost své dcery držet na uzdě.

„Nemůžu uvěřit, že už ti bude sedm,“ zamumlala a pohladila dceru po vlasech.

„Bylo Matildě v tom filmu sedm?“ zeptala se Becca.

„Protože já chci být jako ona.“

„Myslím, že ano. Počkat – chceš mít příšerné rodiče, kteří tě zamykají, jsou na tebe zlí a nenechají tě chodit do školy?“

Její dcera se zahihňala. „Ne, ale ona se může pořád dívat na televizi. To by se mi líbilo.“

„Ty nezbednice.“ Další zahihňání. Becca se neustále snažila nějakým fíglem získat víc času u televize. „Teď musím začít dělat večeři. Promiň, že jsem tento týden pracovala tak dlouho. Tahle nová práce bude trochu náročnější, takže budu potřebovat, abys mi víc pomáhala a chápala, že nebudu tak moc doma. Jenom chvilku.“

„To je dobrý, mami. Jsem ráda, že tě zvýšili.“

„Povýšili.“

„Jo, tohle. Ale nezapomeň na moje baletní vystoupení.“

„Na to bych nikdy nezapomněla. Jsi nervózní?“

„Trochu.“

„Pojedeme tam s předstihem, abych mohla sedět v přední řadě, dobře?“

Dcerčin úsměv byl pro Sydney vším a srdce se jí při něm dmulo vášnivou láskou, která v ní stále vyvolávala pocit pokory. V okamžiku, kdy se Becca s hněvivým pláčem prodrala na svět, pocítila Sydney lásku, která neměla hranic.

Hlas, který zatlačila hluboko dovnitř a zavřela v zamčené krabici, kterou sama vyrobila, se vyplížil ven a zašeptal.

Nepatří jenom tobě…

Dobrý bože, bylo to čím dál horší. Bojovala s tím každý den od chvíle, kdy se bratři Pierceovi vrátili domů. Její klidný, spořádaný život se rozpadl na kousky. Nyní ji to pronásledovalo každý den. Každou noc. Pronásledovala ji pravda, kterou si po narození Beccy přísahala ukrýt.

Z myšlenek ji vytrhlo, když jí dcera seskočila z klína a ukončila tak mazlení. „Mami, mám hlad. Můžu si jít hrát?“

„Ano, zavolám tě, až bude večeře hotová.“ Sledovala, jak dcera vyběhla po schodech, a pak s povzdechem zamířila do kuchyně. Měla malý dům, ale pro ně dvě byl dokonalý, jednopatrová stavba se žlutou střechou na konci slepé ulice. Díky oplocenému pozemku neměla strach z aut a cítila se tu bezpečně ukrytá před světem. Vyzdobila dům všemi těmi holčičími věcmi, které milovala – od malých polštářků v zářivé čírkové modré přes příjemné deky až po koberce s dlouhým vlasem, tak měkoučké pod bosýma nohama. Měla ráda naprosto organizovanou práci a nenuceně chaotický dům. Což bylo dobře, protože Becca byla plná energie a Sydney jí neustále připomínala, aby si posbírala hračky, a ona tak nezakopávala o její barbíny, DVD a knížky.

Sydney otevřela ledničku, vytáhla rozmrazenou tilápii a dala se mechanicky do práce. Pořád ještě Becce tvrdila, že je to zvláštní druh kuřete, protože Becca ryby stále zavrhovala. Hodila rybu na pánev a přidala k ní citron, kopr, bazalku, olivový olej, čerstvý česnek a himálajskou sůl. Vydrhla brambory a strčila je do trouby a pak vzala pytlík mraženého hrášku, aby ho uvařila v páře – což byl jediný způsob, jak své dítě přinutit ho sníst. Z ledničky vyndala láhev Chardonnay, nalila si půl sklenky a spokojeně vzdychla, když spolkla první chladný, po ovoci vonící doušek.

Zatímco kroužila po kuchyni v tanci, který by dokázala předvést i se zavřenýma očima, v duchu si odškrtávala věci ze seznamu toho, co je třeba udělat, než začne víkend. Času neměla nazbyt, ale Charlie se učila rychle a přebírala v kanceláři odpovědnost za stále víc věcí. Sydney s Tristanem pojedou zítra na staveniště a ona se brzy bude muset sejít s Adamem ve městě, aby podepsali konečnou smlouvu. Vychutnávala si, že může hrát při renovaci a tvůrčím procesu aktivnější roli, ale vstoupila přímo na Tristanovo území a on ji nedovolí na to zapomenout.

Vždycky byl… poblíž. Zpochybňoval každý krok. Mlčky zvedal klenuté obočí a upíral na ni hloubavý pohled, který ji nutil pochybovat o jejích instinktech. Snažil se ji kontrolovat, jako by byla dítě a nepracovala pro firmu už od šestnácti. Doháněl ji k šílenství a nakonec něco praskne. Nešlo jen o hodnotící pohledy a upřené jantarové oči. Ne, zdálo se, že analyzuje, kam Sydney patří, jako by se jí snažil porozumět na nějaké hlubší úrovni.

A to ji děsilo k smrti.

Nastavila minutku a upíjela víno. Bože, Diane jí tak chyběla. Kdykoli se objevil nějaký problém, mohla Sydney vysedávat v její útulné kuchyni, probírat to a nechat se krmit teplým, vydatným jídlem, po němž se vždy cítila lépe. Zármutek udeřil jako pálivý políček. Prarodiče ji vychovali s láskou a péčí, ale Diane představovala matku, která jí chyběla. To, že vyrůstala v Pierceovic domácnosti, jí dodávalo pocit, že někam patří, a práce pro firmu ji v tom jen ujišťovala. Legrační, vždycky přesně věděla, co chce s životem udělat. Nesnila o tom, že odejde na vysokou nebo opustí Harrington.

To Tristan chtěl odejít.

Hleděla z okna do tmy přicházejícího večera. Celé mládí se snažila ho přinutit, aby si jí všiml – skutečně všiml – a on většinu svého trávil tím, že se k ní choval jako k otravné mladší sestře. Co to na něm bylo, co k ní promlouvalo od prvního dne, kdy se setkali? Dalton jí byl věkově blíž, ale vždy ji fascinoval Tristan. Jeho klidná povaha ukrývala planoucí srdce a věrnost, po nichž toužila. Bez ohledu na to, jak moc ho bratři popuzovali, vždy působil jako usmiřovatel. Zatímco kolem něj vládl chaos, on představoval klid v bouři, uklidňoval a nabízel ochranu, o které snila. Zamilovala se do něj v pouhých osmi letech a od té doby ji to pronásledovalo. Jak moc se snažila své city skrývat, zvlášť před Diane, neboť nechtěla ani v jednom z Tristanových rodičů vzbudit nelibost nebo starost, když jí byli tak blízcí.

Ale Diane to věděla. Pravděpodobně vždy cítila její zoufalou touhu po muži, který byl předurčen tomu, aby jí ubližoval…

Seděla u ostrůvku a pokoušela se uždibovat z teplé čokoládové cookie, právě vytažené z trouby. Ale žaludek se jí převracel, jako by jí bylo zle, takže se spokojila s upíjením ledového čaje z šálku s obrázkem slunečnice.

„Dneska ti to sluší,“ usmála se Diane. Tmavé nazrzlé vlasy měla sepnuté nahoře a zdálo se, že se v džínách a volném tričku cítí pohodlně. Voněla cukrem, čokoládou a domovem. „Máš v plánu něco zvláštního?“

Sydney se pokusila znít nenuceně. „Možná. Je pátek, tak si chci vyjít s pár mými přáteli.“

„Aha, zapomněla jsem. Rosteš tak rychle. Nějací hezcí kluci, kteří tě zajímají?“

Do tváří jí stoupl ruměnec. Zavrtěla se na stoličce.

„Ehm… ne, teda, možná. Je tady jeden kluk, co se mnou chodí na biologii. Je chytrý a občas mi pomáhá v laboratoři. Možná dneska večer přijde do kina.“

„Výborně, zajímáš se o ty chytré.“

„Tak jako jsi to dělala ty?“ poškádlila ji Sydney a ukousla si další kousek sušenky.

Diane se zasmála a v očích se jí zajiskřilo. „Nakonec ano. Ale začínala jsem se zlými hochy. S mojí divokou povahou jsem je považovala za zábavnější.“ Mrkla a Sydney se rozesmála spolu s ní.

Místností se rozlehlo bouchnutí dveří. Ztuhla a snažila se normálně dýchat. Srdce jí divoce bušilo. Její vnitřní hlas na ni zasyčel: Netvař se dychtivě. Zachovej klid.

Tristan byl doma.

„Mami!“

Diane zavrtěla hlavou a vzdychla. „V kuchyni, tak jako vždycky.“

Přišel do kuchyně. Sydney zatajila dech a vnitřnosti jako by se pomalu převrátily. Měl obtáhlé džíny, které zdůrazňovaly svalnatá stehna, a černé tričko se mu napínalo na hrudi a předvádělo mohutné bicepsy a hnědozlatou kůži. Jeho vlasy jí připomínaly lískové ořechy, směsice hnědé s náznaky rudé, a vždy mu v dokonalých hustých vlnách padaly do čela. Voněl borovicemi, spadaným listím a sladkými sendviči. Ale to si nejspíš jenom představovala, protože to všechno patřilo mezi její nejoblíbenější věci.

Zatímco čekala, až ji pozdraví, snažila se chovat nenuceně a zároveň kultivovaně. Opřela si hlavu, naklonila ji a dávala si pozor, aby jí vlasy padaly přes tvář v úhledných vlnách. Bůh ví, že ráno strávila hodiny s kulmou, aby se ujistila, že se vlasy nebudou příliš kroutit. Také si dala pozor na make-up. Díky růžové rtěnce, stínům, řasence a lehkému doteku tužky na obočí vypadala starší. Krátká džínová sukně dala vyniknout holým nohám a módní černý top byl střižený tak, aby zdůraznil křivky ňader. Dokonce i kamarádky jí říkaly, jak dobře dnes vypadá. Možná si toho tentokrát všimne?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Miluj mě vším.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.