Copyright © Petra Soukupová, Alena Mornštajnová,

Petra Dvořáková, Irena Hejdová, Markéta Hejkalová, 2020,

„Marek Epstein“ c/o DILIA, 2020

All rights reserved

Illustration © Tereza Marianová Lukešová, 2020

ISBN 978-80-242-6718-0

Staří lidé jsou jako děti, vzpurní a zlí.

PETRA SOUKUPOVÁ
krmítko

Helena uslyší vrznutí dveří a pak klapání pantoflí po chodbě a zavře oči, pevně stiskne víčka, ale pak si uvědomí, že to nevypadá přirozeně – a zkusí se uvolnit, jen tak na to Zubatá skočí. Samozřejmě je pozná podle zvuku kroků, Tlustá se víc šourá a Vypouklé čelo zase našlapuje potichu, ta ji nejčastěji překvapí, připlíží se jako duch a najednou otevře dveře, a Helena stejně oči zavře, už je to zvyk, na každé otevření dveří se snaží předstírat spánek, nechce s nikým mluvit, nechce hrát dámu ani koukat na televizi, a už vůbec nechce řešit, jak jedla a jestli nemá zácpu. Nechce, aby ji takto viděl Karel a děti, proč jí nemůžou dát všichni pokoj, proč musí pořád na něco odpovídat, proč nemůže jen ležet a dívat se oknem ven, když ji dali do tak krásného pokoje, možná je to nejlepší pokoj na celém oddělení. Helena nemohla věřit svému štěstí, když ji sem přemístili, v minulém pokoji viděla jen koruny stromů; i to bylo hezké, jak se větve pohybují ve větru, ale pak ji dali sem, do přízemí, každý ví, co to znamená, i když možná je to naopak, skoro nikdo neví, protože tady už jsou všichni tak mimo, konečná stanice, odtud se už nahoru nepůjde. Helena si myslí, že na tom tak špatně není, ale dávno už nemá sílu se s nimi hádat, s nikým už nemá sílu na nic, minule jí Zubatá sebrala dvě stovky, zatímco Helena předstírala, že spí, viděla ji skrz řasy úzkými škvírkami očí, neudělala nic, máloco stojí za řeč, rozhodně ne dvě stovky, a to ani přesto, že když příště přišel Karel a zjistil, že už v jejím nočním stolku nejsou, tak se příšerně rozzuřil a řekl jí mnoho nehezkého o tom, co s těmi penězi dělá, jak ho vždycky jen vysávala, jak byla vždycky k ničemu, jako kdyby ona se o ty dvě stovky prosila. Když na ni křičel, v koutku pusy se mu dělaly sliny a pak si musel kapesníkem otírat zpocené čelo. A potom se uklidnil a dal se do krájení jablka a Helena se mohla dál dívat z okna, konečně bylo ticho, ne, je to určitě nejlepší pokoj, je zde totiž sama, je tak malý, že se sem dvě postele nevejdou. Zřejmě ho udělali z nějakého kumbálu nebo skladu, je tu jen malé okno, ale to okno je kromě té samoty ta nejcennější hodnota, protože z toho ubohého okna s mříží je vidět krmítko pro ptáky. To krmítko tam instalovala Hubená, sestra, která je opravdu kost a kůže, měla by jíst – nebo by neměla aspoň nosit tak krátké sukně. Helena ji někdy vidí, jak přichází do práce, nosí barevné punčochy a krátkou sukni, jako by byla mladá, jenže není, ne na takové oblečení, ale Helena je k ní shovívavá, protože každé ráno krmí ptáky a Helena se na ně pak dívá celé odpoledne, než usne. Vyprosila si od Aničky knihu o ptácích a začala si je určovat, vrabci a sýkorky, modřinky, koňadry, někdy parukářka, stehlíci v celých hejnech, dlask, hrdličky, červenka, dvakrát tu byl i strakapoud. A zvonci samozřejmě. Jednou přilétlo hejno mlynaříků, ti se Heleně líbili nejvíc, ale zrovna přišla Tlustá, že jedou na kontrolu, v tu chvíli ji opravdu nenáviděla, ptáci odlétli a ona ji začala chystat k převozu, Helena se po ní ohnala a dokázala ji škrábnout do krve, ale Tlustá jí pak chytila ruku a řekla, že tohle by teda nešlo, a nehty jí schválně ostříhala tak nakrátko, až to Helenu bolelo.

„Tak je to lepší,“ řekla Tlustá. „Copak jste nějaká divoká kočka, paní Vránová?“

A usmála se na ni.

„Máte mezi zubama mák,“ řekla jí Helena.

Tlustá se zasmála, nic kromě poznámek k její tloušťce se jí nedotýká, jazykem si přejela zuby a mrkla na Helenu:

„No vidíte to, já měla k svačině makovec.“ Je to mladá holka, ještě o světě nic neví, tak se směje.

„Zase jste přibrala, co?“ píchla ji tedy Helena do špeku na břiše.

Sestra už se neusmála a bez dalšího Helenu odvezla. Bylo to už před čtrnácti dny a od té doby se mlynaříci neukázali, takže to stejně bylo málo, měla jí vyškrábat oči.

Teď Helena leží se zavřenýma očima, srdce jí tluče, ale obličej má úplně uvolněný. Zubatá se blíží, zvuk dveří, Zubatá vejde do pokoje.

„Paní Vránová,“ řekne nahlas.

Helena samozřejmě nereaguje. Pak jí Zubatá položí ruku na čelo, asi aby zkusila, zda není mrtvá, napadne Helenu. Vzdychne.

„Paní Vránová, nechte toho, musíte se najíst. Zas jste nic nesnědla.“

Helena se ani nepohne.

Zubatá vzdychne a pak odejde. Kroky, zvuk dveří. Helena se usměje ještě dřív, než otevře oči, ale opět se ukazuje, že pýcha předchází pád, když oči otevře, Zubatá stojí u dveří a pozoruje ji, v očích má vítězství. Zubaté už je nejmíň padesát a její syn je doma a nechce se mu do práce a ona ho živí, tahle už o světě něco ví, a tak se nesměje nikdy, ani teď, ale v očích to má, jak na Helenu vyzrála.

„Co z toho máte – trápit starou bábu, nemám hlad,“ odsekne jí hnusně, „dejte mi pokoj, ryby nejím, smrdí, počkám si na večeři.“

„Odpoledne přijde vaše dcera,“ řekne Zubatá, dobře ví, jak na ni.

„Ta moc dobře ví, že ryby nejím,“ nedá se Helena, ale sama dobře slyší, že si tu rybu teď dá, ačkoliv ji opravdu nesnáší, Karlův bratr byl rybář, nesnášela to celý život, ten smrad, ten sliz, šupiny všude, tisíckrát v životě sekání hlavy a kuchání, smrad při vaření, vypoulené mrtvé oči.

„Tak si pojďte sednout,“ řekne Zubatá a přizvedne Helenu na posteli, smrdí potem a levnou voňavkou, ale pleť má hezkou, na ten věk, říká si Helena a Zubatá jí přistrčí oběd, lžící uloupne kus ryby a kus kaše a lžíci nese k Helenině obličeji. Helena otevře pusu, Zubatá ji zkušeně krmí, jako by krmila husu, po deseti soustech, Helena si to počítá, už ale pusu neotevře, stačí, Zubatá jí beztak dává obří kusy, asi aby to netrvalo tak dlouho.

„No tak, buďte rozumná. Ryba je zdravá, pojďte ještě tři sousta. Za vašeho muže, Aničku i za Filipa.“

„Dvě,“ řekne si Helena. Za děti. Za Karla není třeba. A víc už opravdu nesnese. Zubatá to zkazí, neboť nahlas opakuje: „Za pana Vránu, za Aničku.“ Tak jako tak Helena potřetí pusu neotevře. A jestli toho Zubatá nenechá, tak se s ní bude prát, i kdyby měla zvrhnout talíř do postele. Nebylo by to poprvé.

Zubaté pípne telefon. Letmo se na něj podívá. Píše jí syn, ví Helena, pozná to v jejím obličeji – a nejsou to dobré zprávy. Ale pro ni, pro Helenu, je to naopak výhodné.

„Dobře, něco jste snědla,“ řekne smutně Zubatá a vstane.

Ještě pomůže Heleně se napít, ryba musí plavat, kolikrát to v životě řekla a slyšela, v žaludku jí opravdu škrundá, ryba byla hnusná, všechno jídlo je tady hnusné, to je ale jedno, stejně jako mnoho jiných věcí.

Na Helenu padne únava, asi usne, ale je to škoda, spát se dá pak kolem třetí, když už se začne stmívat a ptáci přestanou létat, teď si je ještě chce užít, ale když Zubatá odchází, zhasne světlo: „Vyspěte se před návštěvou, paní Vránová.“ Pokoj se v lednovém odpoledni ponoří do polotmy, sem slunce v zimě nedosvítí, proč taky, v přízemí čekáme na chcípnutí. Helena se chvíli brání spánku, ale za chvíli už chrápe, sen, který se jí zdál už stokrát, stojí na molu velké vodní plochy, láká ji, ať skočí, ale Helena neumí dobře plavat, nenechá se přemluvit, on skočí krásným skokem a už nevyplave. Helena stojí na molu a srdce jí buší s každou vteřinou, ona ho přece nedokáže zachránit, musí skočit, v okamžiku skoku se vždy probudí, srdce jí buší, chvíli to trvá, než si uvědomí, kde je a co se děje, kdo je muž ze snu. Potkali se ve třiceti třech letech, trvalo to ani ne rok, nemohla opustit Karla a děti, po pěti letech si o něm přečetla v novinách, náhodou, seděla v čekárně u lékaře, on byl potápěč, měl zvláštní jméno, proto hned věděla, že utonulý je on, tehdy se u toho lékaře rozplakala – jistěže potichu. Anička seděla vedle ní a kašlala, naproti ní postarší dáma, ta si toho všimla, Helena si vytrhla stránku z novin.

„Mami, co děláš?“

„Nic, jenom je tu nějaká zajímavost,“ dala si tu přeloženou stránku do kabelky a tam ji nosila, dokud se úplně nerozpadla, dokud se ten papír nerozpadl a nezmizel, stejně tak jako zmizel on. A Helena už neví, jak se jmenoval. Jistěže na něj přestala za ty roky myslet, proč, k čemu se trápit, ale sny se jí pořád zdají, některé roky víc, dvakrát v týdnu. Ráno se probudit a vstát opatrně, aby se Karel neprobudil, a v koupelně se pak dívat na starou ženskou, některé roky skoro vůbec, ale poslední dobou to začalo zase víc, třeba opravdu umírám, třeba mě volá k sobě, třeba budeme spolu, uchechtne se nahlas, nic dalšího není, tohle prožila, víc nebude, ona si to zvolila, všechna rozhodnutí mají následky, tak co, nebyl to špatný život.

„Mami, co je? Je ti špatně?“ ozve se Anička, sedí na židli s mobilem v ruce, obrazovka jí ozařuje obličej, v tom světle je vidět, jak je stará, no už ti, holčičko, není třicet; a hubeným lidem jsou vrásky vidět víc, neschovají se v tuku. Anička chodí cvičit třikrát v týdnu a k večeři jí jedině saláty, kdyby se místo toho pořádně najedla, a vůbec, kdyby měla děti a vykašlala se na tu svoji kariéru, tak by byla určitě šťastnější, nakonec ty děti jsou jediný, za co tohle celý pinožení stojí, ale Anička si vždycky myslela, že je něco víc, mami, dyť ty ses vždycky jenom starala o nás, no někdo musel, Aničko.

„Mami?“

Konečně vypne ten telefon a rozsvítí lampičku.

„Jak ti je?“

„Ále,“ mávne Helena rukou a ukáže na čaj, potřebuje se napít, Anička jí kelímek nahýbá moc, takže ji pobryndá, Helena nedokáže pít tak rychle. Anička se omlouvá a kapesníkem to utírá.

„Vždyť je to jenom voda, nech to bejt.“

V pokoji je skoro tma, svítí jen malá lampička, dneska už šli ptáci spát, Helenu to popudí, kdyby se tak nezaplácla tou rybou, tak by neusnula.

„Mami, chceš něco přečíst?“

„Spíš mi něco povídej.“

„Letím v pondělí do Singapuru, mám tam náročný jednání, ale to víš, že se těším. Zdeněk se má taky fajn, akorát toho má taky moc, jinak by přišel, ale neboj, přijde příště.“ Jako kdyby Heleně záleželo na tom vidět Zdeňka, stejně ví, že sem nerad chodí, protože to tu smrdí nemocnicí a stářím, takže minule, když tu byl, tak se Helena počůrala, vlastní ponížení stálo za tu radost vidět ho v rozpacích, takovej paňáca koženej, Anička je celej Karel, na prachy a na pozlátko, mami, utírat dítěti zadek a patlat se s kašičkama – na to já nejsem, říkala dřív. Teď už neříká nic, stejně je pozdě, děcko by už nemohla mít, i kdyby chtěla, možná to ví.

„Jíš, mami? Sestra říkala, že nechceš. Ale musíš.“

„Jo. A proč?“

Podívá se na ni zmateně, nemá děti, neví, jak s nimi mluvit, a staří lidé jsou jako děti, vzpurní a zlí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy V bílém plášti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.