DENÍK ZE DNA

Tomáš Řepka

Copyright © Bojuj Srdcem, 2020

ISBN 978-80-242-6641-1

Kniha je věnována každému, kdo zažil bezmoc, pád i pocit nespravedlnosti.

Všem spravedlivě i nespravedlivě odsouzeným životem nebo systémem.

Mým bratrům ve výkonu trestu, mým fanouškům i těm, co mi pád přáli.

Kateřině, která mě naučila, že láska nemusí mít podmínky a život může být dobrý.

Nejsem zrovna tím, kdo by měl jít ostatním příkladem, jak žít.

A Bůh ví, že jsem se o to nikdy ani nesnažil.

Jde o vzpomínky, záblesky a střípky mojí paměti. Žádný návod.

Omlouvám se všem, kterým jsem v životě chtěně nebo nechtěně ublížil.

Každý z nás vnímá život jen ze své perspektivy a snaží se dělat to, co mu přijde v tu chvíli nejlepší.

A já nejsem výjimka.

Kdokoliv, kdo hrál v mém životě nějakou roli, by asi viděl celý příběh jinak a pravda je tak jen úhlem pohledu.

Bojovník nemůže před nikým sklonit hlavu. Jinak by nebyl bojovník.

„Kde je světlo, musí nutně být i temnota…“

Phyllis C. Cast

-----------------------------------------------------------------------

„Někdy se vzbudíš. Někdy tě pád zabije.

A někdy, když padáš, vzlétneš.“

Neil Gaiman

-----------------------------------------------------------------------

„V očích mi vidíš sílu a hrdost, kterou jsem získal ze zlomení smutku po bitvách prohraných,

každý ten jeden pád stojí za něčím, co nazývám vítězstvím.“

Gaius Julius Caesar

PROLOG

CO JE NA VĚZENÍ NEJTĚŽŠÍ?

Dotknout se dna. Jeho hloubky. Všechno je tady jinak než venku. Jakmile se zaklapnou dveře, je nutné nechat ten původní svět za zády. Nikdy se za ním neohlédnout. Neporovnávat. Pokud se to nenaučíte, budete to mít hodně těžké.

Vězení je svět, kde neplatí jediné pravidlo, na které jste dřív byli zvyklí.

Je těžké přistoupit na odlišné podmínky a brát je za své, pokud jste nevyrůstali v prostředí pasťáků a dětských domovů. Tam mohlo jít o dobrou přípravu.

Jestli byla vaše rodina normální a byla okolo vás láska, budete to mít o to těžší.

Stejně tak je složité splynout s prostředím, moc nevyčuhovat, což je s mým jménem problém všude, takže ve vězení jsem byl opravdu atrakcí. Turistickým lákadlem.

Zajímavostí číslo jedna na mnoho týdnů.

Náročné je i unést všechny ty utrpení a tragédie. Vězení je jich plné. Je těžké je někdy vůbec slyšet, natož je žít.

Naučit se naslouchat a nesoudit, neradit, dokud se vás někdo nezeptá. Nesdělovat názory – to je jedním ze základních kamenů pro přežití. Málokdo je na vaše postoje ke svým kauzám ve skutečnosti zvědavý.

Vyzpovídat se tady znamená zbavit se napětí. Rozhřešení si každý řeší sám se svým svědomím. Někteří ho mají, jiní ne.

Zvyknout si na špínu, na zkaženost a ponížení.

Všechno je to tam přítomné všude okolo vás. Ty dvě poslední věci ne v pravém slova smyslu, pokud si zjednáte respekt. Nedotknou se vás tolik. Ale přesto je cítíte.

Nedostatek vzduchu, hluboká nejistota, nekonečné debaty o životě na svobodě. O tom, kde se stala chyba. Málokdo přizná, že přímo u něj samotného. Proto je ve vězení plno nevinných.

Bezradnost. Touha sdílet všechny ty věci, které se člověku honí hlavou. Na druhou stranu ostražitost, protože nikdy nevíte, co všechno se může otočit proti vám. A ono se toho otočí dost.

Napětí.

Přesto jsem našel lidskost. Sounáležitost. I oporu.

I potvrzení, že zlo existuje. Není jen ve filmech, ve virtuální realitě, v představách lidí. Sáhl jsem si na něj z bezprostřední blízkosti. Stále jsem denně bok po boku lidem, kteří ho páchali a věděli, co dělají.

Uvědomil jsem si, že je řada lidí, kteří jsou ve vězení právem, a taky řada těch, kteří ne.

Ani náhodou. A lidsky v tomhle světě vytrženém tak moc z reality, ve které žili, trpí.

Věc, za kterou sedí, na ně leckdy byla upletená řadu let předtím, než se to stalo.

Někdy stačila důvěra v kamaráda, kterého znáte od dětství, víra v to, že ti nejbližší vás zradit nemůžou, a oni to stejně udělali, smrt v rodině, rozvod, jednoduchá chyba v účetnictví, účast na tragické autonehodě, třeba i bouračka v mikrospánku.

Cokoliv zdánlivě normálního, co vás kvůli snaze nepřátel nebo několika sekundám v ruletě osudu hodí přes palubu.

Do viny a trestu.

To všechno může být startem pro zkušenost, která se vám navždycky vpije do živého masa. A už všude půjde s vámi. A není cesty zpět.

Souhlasím s tím, že kdo jednou pobyl ve vězení, je vězňům bratrem. Ať je důvod jeho pobytu jakýkoliv. A taky s tím, že to není hanba, ale zkouška.

CO POMŮŽE PŘEŽÍT?

Hlavně o tom je tahle kniha.

To, že na svobodě existují lidi, kteří si přejí, abyste se vrátil. Věří ve vás a ví, kým opravdu jste.

I když vy sám už víru ztrácíte.

Také dopisy a návštěvy mají ve vězení, i přes možnost denního telefonování, pořád velký význam.

Jsou potvrzením toho, že máte venku svůj vlastní tým, teritorium. Záchranné lano pevně uvázané okolo zápěstí.

Že k vám ti z vašeho kmene nejsou lhostejní a dokazují to právě tím, že vám píší, chtějí vás vidět. Dávají vám najevo, že stojí při vás. A sdělují vám to vlastně veřejně.

Smutek těch, kteří tohle štěstí nemají, je ve vězení hmatatelný. Stejně jako závist.

Přítomná u každé velké obálky, balíku, který nesete, telefonu nebo návštěvy, na kterou se chystáte.

Nezájem rodičů, partnerek, těch nejbližších je jednou z nejhorších věcí, kterou vězeň zažívá.

Zažil jsem rozchody po telefonu, kdy ženám spoluvězňů došla trpělivost, chuť, energie nebo na ně těch problémů bylo už prostě oprávněně dost. Většinu kluků, kterým skončilo to nejpodstatnější, pro co žili, to zlomilo.

A jestli zatím jen měli nakročeno k tomu stát se zrůdami, rychlost jejich kroků se zdvojnásobila.

Když ztratíte víru a naději, nezbyde vám vůbec nic. Tím snáz přivyknete zkaženosti, a ta je ve vězení všude patrná.

Viděl jsem zblízka smutné osudy.

Naději, kdy se člověk přemáhá věřit. Pak přijde polibek smrti a potom už jen rezignace a mizérie. Někdy sebevražda.

Skok do propasti, která má papírové dno. A vy letíte dál. Propadáte každou vrstvou. Směrem dolů.

Modlil jsem se, aby se mi to nestalo.

PAVUČINA

„VYBRAL JSEM SI CESTU, NA KTERÉ MĚ LIDI MILUJOU, NEBO SE MĚ SNAŽÍ ZABÍT.“

(TŘ)

30. 4. 2019 – ÚTERÝ – PRAHA

ROZSUDEK

Je osm hodin ráno. Před půlhodinou jsem vedl Claud do školy. Jsem u Kačky a pozoruju, jak píše něco do počítače. Oba se snažíme na sobě nedat znát nervozitu.

Dneska se má rozhodnout. Má padnout verdikt, co bude s mým životem dál. Soud ohledně zpronevěry související s mojí minulostí, manželstvím, lidmi, kteří se snažili hodně dlouho zneužít moji důvěřivost a kteří mě ujišťovali o loajalitě a přátelství. Věc pro veřejnost jednoduchá, jinak složitá, zdaleka ne tak jednoznačná, jak se může jevit. A napsat víc někdy nejde.

Existuje oficiální a neoficiální verze. Jako vždycky. Ta druhá ale nebude mít prostor, aby sehrála svou roli. A zajímá někoho, kde je ve skutečnosti pravda? Neprodává líp titulek o tom, jak auto, o které jde, nebylo moje? Nebylo moje…

Pravda zní jinak. Ne tak zábavně jako titulní strany. Obyčejně.

Možná by se spíš měli bát jiní, až se rozhodnu ji někdy vyslovit. Teď ještě ne. Teď není ta správná chvíle. Je čas, abych si to všechno vyžral sám. Nesu na tom svůj podíl viny.

Stojím na balkóně, zapaluju si cigaretu a koukám do hostivařských lesů. Nad stromy se objevuje pára, den se probouzí, slyším tlumené hlasy pejskařů v parku pod sebou. Soustředěně vyfukuji kouř, první ranní cigareta. Ten rituál, který mě dostává do klidu.

Tady sem v bezpečí, o těchto dvou metrech čtverečních ještě novináři a paparazzi neví, nikdo na mě nemíří objektivem. Zatím ne.

Vracím se do pokoje.

Pročítám sportovní rubriky na mobilu, bezmyšlenkovitě kmitám prstem po obrazovce. Včera zemřel Josef Šural, fotbalista, kterého jsem znal. Tragická autonehoda při cestě ze zápasu. Nechal po sobě malé děti, zlomenou rodinu. Zasáhlo mě to, včera jsem celý večer nemohl mluvit. Ale stejně…

Proč mi tahle tragédie nepřipadá okamžitě závažnější a šílenější než to, co řeším já? Proud myšlenek v hlavě nejde zastavit.

Asi každý z nás v emocích vnímá svoje trápení jako to největší. Asi proto, že nemůžu odlišit intuici od toho boje, který v sobě svádím. Co bude dál, jak budu žít, co když…

V 9:20 se zničehonic rozezní digitální budík na polici v ložnici, který ani jeden z nás nepoužívá. Nejdřív nám vůbec nedojde, co to zvoní, oba se rozhlížíme.

Katka se na mě udiveně podívá: „Ty jsi si nařídil budík?!“

„Ne!“ odpovídám. „Proč bych to dělal? A na tuhle hodinu?“ Snažím se tuhle zdánlivě spirituální věc zlehčit, usmívám se. Náhoda. Co jiného.

Pravdou je, že nikdo z nás budík na nejvyšším místě v ložnici nenařizoval, ani jeden z nás ho řadu měsíců nevzal do ruky.

Na magii nevěřím, i když je 30. 4. Valpuržina noc. Boj proti temným silám. V situacích opravdového napětí se prý podobné věci stávají. Energie mezi nebem a zemí. Nevím. Vypínám ho jedním stiskem.

Oba na sebe mlčky koukáme, až ticho protne jiné zvonění, tentokrát telefonu. Na displeji je jméno mého advokáta.

Zvedám to a procházím bytem.

O pět minut později mě Kačka najde sedět na židli v obýváku. Je rozhodnuto. Vidí to na mně. Nic neříká, jen bezmocně rozhodí rukama. Vstanu a obejmu ji. Nemusíme si říkat vůbec nic.

Boj proti temným silám jsem prohrál.

1. 5. 2019 – STŘEDA – PRAHA

PRVNÍ MÁJ

Od rána zvoní telefony, všechny redakce, televize, novináři, fotografové. Titulní strany novin se připravují, lynč, šikana, hlavně ukázat, kdo je největším zločincem v Čechách i dál, to jsou a budou hlavní témata mých dalších dnů.

Volají kamarádi, štáby prý postávají před domem. České i zahraniční. Aspoň jediné moje vyjádření. Po telefonu a esemeskách škemrají, žebrají, prosí a vyhrožují. V tomhle pořadí.

Přes přivřené žaluzie pozorujeme, jak paparazzi zabrali všechna místa na parkovišti, objektivy jsou namířené na část bytu, kde mají vypozorováno, že se pohybujeme nejvíc. Jeden jediný pohyb přivřených dveří a následuje smršť cvakání. Co kdyby.

Vidím na Kačce, že jí to nedělá dobře. Bude je mít za patami teď celou dobu. Snažím se odpoutat pozornost Claud, která si stoupá na špičky, aby ten cirkus viděla. „Jdi od toho okna, máš tady snídani,“ říkám jí. Uraženě přechází ke stolu a pomalu otáčí lžičkou v kakau.

Dělám si kafe, K. mě pohladí po tváři. I na ní je vidět, že se trápí. „Vyspal jsi se trochu?“ Kývnu, nechci jí přidělávat další starosti, které se mnou má. Pomůže jí, když bude vědět, že jsem celou noc prochodil bytem a přemýšlel? Vydrží to se mnou, i když mě čeká 30 měsíců ve vězení? Kdy si řekne, že toho všeho má dost? Obléhání bytu, kde s ní nežiju, ale který je pod palbou všech českých médií; fotografy za sebou, kamkoliv vyjede autem; dotěrné dotazy, jak to zvládne, když bude mít chlapa ve výkonu trestu; kdo ji ochrání a kdo jí pomůže; a tu nejhorší možnou otázku, kterou jí kladou všichni, blízcí i naprostí cizinci, na dětským hřišti nebo na nákupech, na tréninku, pokaždé, když pro mě přijede. Všichni. I ti, co se nahlas nezeptají, a přesto je to na nich vidět. „Stojí ti to proboha za to?!“

Chtěl bych znát její odpověď, ale nezeptám se. Nemám ve zvyku odhalovat strach. Schovávám si ho v sobě. Nepřiznám ho. Se svýma bolestma zacházím sám, jako s nepřítelem. Naběhlá žíla, hlavička… Tak jako na hřišti. Jenže teď nemizí, zůstávají. Po každé pomyslné ráně se zvětšují.

Zažívám K. O. v posledním kole a nemůžu se z ringu zvednout. Nejde to a v noci vídám rozšklebené obličeje publika. U někoho radost i zadostiučinění. Lítost.

V noci Kačce tisknu ruku. Spíme v objetí, v pevném propletenci. Klubko je nepohodlné a nedotknutelné.

Vím, že se vzbudím zbitý a rozlámaný. Je mi to jedno. Nevadí mi nic z toho, co včera.

Nic z toho, co jsem předtím nesnášel.

Všechno to včera je teď dávno za mnou. Chci si tuhle vzpomínku na blízkost zachovat. Chci, aby nezmizela nikdy. Budu z ní žít další měsíce.

V pekle.

3. 5. 2019 – PÁTEK – DÁNSKO

VÝLET

Odlet pryč.

Taxikář nám zastavuje v garáži. Všichni tři se schováváme a vyjíždíme před paparazzi, kteří před domem mají službu od šesti hodin od rána, napětí z nás padá až v letištním gatu. Jen jedna fotka s fanouškem a pak zvuk motorů a mraky. Zavírám na hodinu oči, za poslední noci jsem nespal a svět přestává existovat.

Žádné vězení. Téma ke konverzaci. Nebudeme o tom mluvit. Tak zní dohoda před odletem.

Dánsko. Několikrát jsem tu hrál. Údajně tu žijou ty nejšťastnější lidi na světě. Tak zrovna sem se hodit nebudu. Claud skáče radostí a z hotelového bufetu v Billundu si vybírá jogurt a skleničku Nutelly. Čeká ji Legoland. Dostala od K. výlet k svátku, který má pozítří, důvod návštěvy Dánska jsme jí odtajnili až teď. U snídaně. Přemáhám se k úsměvu. Malá nadšením skáče a pusinkuje mě.

Nakonec překvapuju sám sebe, že se mi v tomhle obrovským dětským parku líbí. Myslím na Markuska, jak by byl šťastný, kdyby tady se mnou a mojí novou rodinou mohl být taky. Zatím to ještě nejde. Kdybych o to požádal, určitě by mi bylo ze začátku sděleno, že to problém není, a tak by to bylo řečeno i směrem k médiím. Podle stovky zkušeností ale vím, že na letiště by nedorazil, případně by mi ho nikdo před jeho domem nepředal, a stejně jako je tomu i u předchozího dítěte mojí bývalé ženy, když si pro její dceru bývalý muž přijel, stejně tak by měl Markus angínu, nechtělo by se mu nebo by byl nakonec přednější hokejový trénink u tak malého dítěte.

A v tom nejhorším případě by asistovala policie. Sám jsem u toho několikrát byl, když se měla dcera mé bývalé partnerky předávat svému tátovi.

A vždycky si budu vyčítat, že jsem nezakročil a jenom přihlížel. Zdeňkovi jsem se omluvil. Ví, čím jsem si prošel a procházím já sám, pochopil mě. A já zas budu chápat toho dalšího. Štafetový kolík zpackaných manželství a vztahů.

Tohle všechno mi letí hlavou, když si zapaluji v malém vyhrazeném oddělení pro kuřáky, orámovaném výrazně žlutou čárou nakreslenou na zemi. Do dětské čistoty se vajgly a popelníky nehodí, ani já sem se svojí náladou moc nezapadám. I tady jsem vyvrhel. Vymezený prostor dva na dva metry. Je na čase, abych si zvykal.

Náladu mi trochu spraví horská dráha, na kterou mě holky přemluví, a oběd v království lega, který servírují roboti. Claudie se šťastně usmívá. „To je nejhezčí čas v mým životě, Tomáši,“ křičí, když se snaží skákat na velké trampolíně a zachytit přitom upevněné plyšáky, houpající se nad ní.

Rád bych to viděl stejně.

Tuším, že mě čeká naprostý opak. A pořád nevím, jak se s tím vypořádat.

7. 5. 2019 – ÚTERÝ – PRAHA

NÁVRAT Z LETIŠTĚ

V 11:10 zastavuje taxikář na prostranství před domem, kde žije Kačka, vyndávám kufr a batoh pro malou, opatrně připínám na popruh batůžku Batmana, který zůstal pod sedačkou, Claud mě ostražitě pozoruje.

Chci holky doprovodit, než budu muset na sérii schůzek s advokáty. Překvapivě. Kromě mojí rodiny jsou to lidé, které vídám nejčastěji.

Společně procházíme podél restaurací lemujících prostor u domu. Najednou slyšíme hluk a pokřikování za sebou. Štáb televize Nova s kamerou na rameni a redaktory po boku běží za námi. Takže jsou tady zas. Přidám do kroku a periferně vidím, jak Claud zpanikaří a začne utíkat na druhou stranu, zakrývá si rukou obličej. Kameraman jí pravděpodobně omylem zabraňuje v kličkování, nevidí na ni, malá zakopává. Rád bych tedy věřil tomu, že omylem.

Kačka mu vysvětluje, že si nepřeje, aby bylo její osmileté dítě natáčené v místě, kde žije, a že jako zákonný zástupce k tomuto nedává svolení. Je v právu, ale koho to zajímá. Rukou se snaží zachytit dítě, které se k ní tiskne a vzlyká, snaží se oprášit si kolena, je v šoku. Na štábu téhle prolhané televize vidím úsměv, může si říkat, co chce. Brek bude ve zprávách dobře vypadat.

Snažím se rychle odemknout, utíkáme k výtahu, přes prosklené dveře nás kdosi ještě natáčí a fotí.

Doma se Claudie rozpláče nahlas. Ani po hodině neutichá. Leží a zezadu vidím, jak se jí na sedačce třesou ramínka.

Volám doktorce Ondřejové i doktoru Sokolovi. Rozhodnou se jednat.

Ve většině médií se objevuje moje fotka s fanouškem z letištní haly a jeho přímou řečí. Na Instagram mi píše: „Nezlobte se, já jsem nevěděl, co se seběhne.“ Mám chuť poslat do prdele jeho i celou Novu.

12. 5. 2019 – NEDĚLE – PRAHA

FLORENCIE – VZPOMÍNKY

Sedím na fotbalovém hřišti, kde vykonávám veřejně prospěšné práce. Trest.

Čekám na Karla, svého šéfa, který mně každý den řekne, co přesně je dneska potřeba udělat. Nalajnovat trávník, trénovat s klukama, doprovodit je na zápas, zkontrolovat kvalitu hřiště, docházku hráčů. Možná to bude šokovat spoustu lidí, ale jsem tady strašně spokojený.

Obklopený staršími ročníky chlapů, se kterými si vyměňujeme život ní zkušenosti, dětmi a rodiči, i zvědavci. Většina mi vyjadřuje respekt a po prvním týdnu, kdy se se mnou každý fotil jako se cvičenou opi cí, je tady fáze klidu. Hodiny mám odpracované, čekají mě dnes poslední tři. Cítím úctu lidí, se kterými tady makám, i to, že mám jejich oporu.

Obyčejné věci najednou nabývají na významu. Přitom jsem se jim dřív spíš vysmíval.

U kafe vzpomínám na minulý rok. Přesně touto dobou jsme byli s kamarády a Kačkou ve Florencii, kam mě pozvala Fiorentina, za kterou jsem čtyři roky hrál. V Itálii jsem prožil jedno ze svých nejšťastnějších období. Doteď mi je jejich mentalita blízká. La Dolce Vita.

Kdykoliv v Praze slyším italštinu, chci se zapojovat do hovoru, já introvert. A jak říká moje partnerka, rozzářím se. Mám rád jejich styl, pohodu, nechuť mít konflikty, a když už nějaký, tak ať to stojí za to. Pořádný inferno se vším všudy. A pak hned siestu, harmonii.

Do začátku pracovní doby chybí pár minut, lehám si na lavičku, pod hlavou mikinu a zavírám oči.

V hlavě se mi odvíjí film vzpomínek.

Řvoucí stadion na Viale Manfredo Fanti, tisíce fanoušků, zodpovědnost, kterou jsem miloval. Hrál jsem vždycky na 120 %, užíval si i kotle soupeře. Rád jsem provokoval.

Dodnes mi lidi říkají, že chodili na fotbal kvůli mně, kvůli tomu, co mě chytne a co zase předvedu. Neplánoval jsem nic, ale málokdy jsem je zklamal.

Návštěva Florencie mi vlila novou krev do žil. Už můj příchod na stadion provázely minulý rok nájezdy fanoušků, přišli se podívat, jak jsem zestárnul a jak vypadám.

Kapacita 47 000 lidí.

Kamarádi, se kterými jsme jeli, netušili, do čeho jdem, jaké pozornosti se mi z každýho rohu dostane a jak se ke mně budou všichni chovat. V Itálii je fotbal náboženství. Když tam něco dokážete, máte u nich předplacený život dopředu, promine se všechno. Jste ikonou.

V salonku, který pro mě uzavřeli, se vítám s vedením klubu. Budu sedět v prezidentské lóži.

Diego Della Valle má slzy v očích, tiskne mě k sobě. „Grande Tomas“ a „Never smiling TOMAS“, tím pro něj prý budu navždycky. Moje přezdívky.

Kamarádi a Kačka berou do ruky šampaňský, se všema si připíjíme. Dneska je derby.

Slavnostní atmosféra kouká z každého rohu.

ACF Fiorentina – SSC Neapol. Od stadionu a našich míst nás dělí pár desítek metrů. Odevšud na mě skáčou fanoušci, manažer Fiorentiny nepouští moji ruku. Všichni v Itálii jsou kontaktní. Jinde by mně to vadilo. Tady ne. Když se posadím, stále přichází někdo kvůli selfie, sedím netrpělivě a čekám, kdy to skončí a budeme se koukat na fotbal.

Na takový, kterému ten český nesahá ani po kotníky. Zažívám hotové přílivy štěstí.

A pak to nastane.

Chorály na moji počest. Mám na nose sluneční brýle, ale Kačka i kluci vědí, že mám v očích slzy. Skandování mého jména. Nevím, kam se dívat dřív. Pokyvuju hlavou a nechci, aby někdo věděl, že jsem dojatý.

Pamatují si mě jinak.

Asi jsem Fiorentině přinesl štěstí, protože porazila favorizovanou Neapol 3:0…

Vzpomínkový film se dovinul do posledního záběru. Do slunečních paprsků se postaví můj nadřízený. Stín mi umožní dobře zaostřit na něj i na povinnosti kolem.

Směje se na mě.

Nastává hostivařská realita.

„Tak dneska si dáš trénink s béčkem, Tome,“ zaznívá mi Karlův hlas za hlavou.

Z Fiorentiny k prospěšným pracím.

A takových průšvihářů je nás tady víc. Elitní skvadra.

Jeden je prodejcem Ferrari, ale problémy se ženou se nevyhnuly ani jemu, další má stavební firmu a dostal se do komplikací se zákonem. Pestrost. Ukázka toho, jak si zvorat život nebo si ho trochu okořenit, říká mi jeden z nich.

Jenže zatímco pro ně je to věc, ze které si můžou dělat srandu, pro mě už ne. Překročil jsem všechny hranice a mojí cílovou zastávkou je teď jiné místo než fotbalové hřiště a pomoc při lajnování trávy.

Kluci se mi snaží namluvit, že to dám. Každý z nich na zápěstí značkové hodinky, v ruce mobil. A kupu plánů, co bude, až jim to tady skončí.

Na to, co zažiju pak, asi ne úplně adekvátní příprava.

V base bude hůř. Zvedám se. Protahuju.

Snění bylo dost, jdu se připravit. Je čas pracovat.

20. 5. 2019 – PONDĚLÍ – PRAHA

NÁSTUP SE BLÍŽÍ

Pondělí. Média to ještě nepřestalo bavit. Denně se dozvídám novinky. Jsem kriminálník, co se nestará o děti, nikdo se mnou nemůže žít, média se předhánějí ve výčtu mých špatných vlastností, vyslovují se ke mně nuly i lidi, co jsem nikdy v životě neviděl. Fotbalisti, které neznám, nikdy jsem s nimi nehrál. A ani bych o to nestál. Ti všichni vědí, co bych měl změnit a co by oni udělali jinak. Útoky nul.

Bývalá manželka se nechává slyšet, že se synem můžu počítat, budu ho prý moci vídat. Jasně. To je dobré vědět, až na mě třeba bude v budoucnu chtít posílat policejní komando nebo si v lepším případě sama určovat seznam podmínek. Divím se, že ji ta komedie nepřestává bavit. Ale proč se stejně jako mnoho jiných nepřihřát na výsluní mediální slávy?

Komentáře odborníků na můj osud.

Všichni vědí, jak bych měl svůj život žít a co přesně dělat.

Chybí už jen to, že jako fotbalista jsi nestál za nic, říká mi kamarád a rozesměje se. Na mým výrazu vidí, že mu to oplatit nemůžu. Zvážní. „Ty vole! Kdo jinej by to měl dát než ty! Prober se, Tome, kurva!“

Koukám na špičky svých bot.

Kolo se točí dál. Každý den desítky zpráv s prosbou o rozhovor, nabízejí vysoké částky, vemlouvají se do přízně, slibují příměří. Směju se jim. Obrazně jim za to všechno svinstvo flusám do obličeje. A rád bych to udělal i opravdu.

Titulka Blesku mně ale hne žlučí nejvíc: „Katko, proč jsi ho zničila!“

Ten jediný člověk, který při mně stojí za každých okolností mě měl zničit. Moje partnerka má být tou, která mě dostala na dno a kvůli komu jdu do vězení.

Tak určitě. V roce 2015 jsem nevěděl, kdo Kristelová je. Denně se jí divím, že se ke mně kvůli mým průšvihům z minulosti neotočí zády.

Naši advokáti doporučují, že bychom už měli jednat, zásah do našich práv je mimo hranici toho, co se dá snést.

Aspoň k něčemu je můj rozsudek dobrý.

K. jako viník všeho zlého? Vlastně mě ta absurdita rozesměje.

Kdo ví, na jakým hřbitově bych měl pomník, kdybych ji v únoru 2017 nepotkal.

Zapaluju si a odevzdaně vyfukuji bílý dým do ranního vzduchu. Za pět minut mě čeká další ze schůzek u advokáta. Přišel nástup trestu.

Už do telefonu mi říká, že nemá moc dobré zprávy.

Celá karavana nabrala na rychlosti. To, co u někoho trvá měsíce, jde u Řepky rychlostí formule 1.

Já si přitom připadám jak pilot v kómatu.

25. 5. 2019 – SOBOTA – PRAHA

TŘI DNY DO NÁSTUPU

Za tři dny nastupuju. Díky televizním zprávám, který novinky o mně přinášejí v hlavním vysílacím čase a dávají mi prostor, jako bych měl na triku genocidu, vraždy, loupežná přepadení…, jako by nikdy nikdo nic horšího neudělal, díky tomu všemu mi podporu vyjadřuje snad každej, kdo mě potká. Většina lidí se mnou soucítí. Nevím, jestli zrovna tohle chtěla média dokázat.

Lidi mě zastavují na ulici, v obchodním domě, na hřišti, kde trénuju. Nastala změna. Už i ti nejobyčejnější lidé cítí, že ten lynč, který je na mě pořádaný, je za hranou.

Ve svý plachosti jsem rozpačitej, možná jsem i jiným Řepkou, než kterého čekají. Chci utéct od všeho, chci mít klid. Rychlá fotka, hlavně se nezaplést do hovoru. Nestojím o to. Fanoušky mám rád, ale v mém případě jde o dennodenní kontakt, kamkoliv se pohnu. Nejsem Karel Gott, nenarodil jsem se s tím, že umím být příjemný za každé situace.

Jsem opak. Rváč a protivník. Divím se všem těm lidem, co mě denně zastavují a chtějí se mě dotknout. Pořád je jich tolik. Objímají mě, pevný stisk říká kolikrát víc než slova.

Na Vyšehradě, kde se procházíme, se za mnou rozeběhne vyholený kluk s obrovským tetováním Slavie na předloktí. Vidět je už z několika metrů, pěkně v barvách, ostré kontury. Klub, který nenávidím a který nenávidí mě. Nepřítel číslo jedna.

Kanady vířej prach a štěrk od hrobů. Z jeho výrazu neumím nic vyčíst. Z ostražitosti si stoupám před Katku, co kdyby. Kvůli systematický šikaně médií a jednoho kreténa starosty je možné všechno. Tak třeba budou mít média zas o čem psát. Už vidím titulky: PÁR DNŮ PŘED VÝKONEM TRESTU DALŠÍ TRESTNÍ OZNÁMENÍ!!!

Čekám výpad, instinktivně stisknu ruku v pěst.

„Prosimtě promiň, to je můj životní sen tě potkat! Nikdy už českej fotbal nebude to, co bejval, když sem na tebe chodil!!! Ty si zasloužíš respekt! Je mi strašně líto, co se ti děje!“

Úlevně povolim stisk Kačky a odstoupím, aby si ho mohla prohlídnout. Směje se.

„Můžu se s tebou vyfotit?“

26. 5. 2019 – NEDĚLE – PRAHA

DVA DNY DO NÁSTUPU

Je 19:00. Praha. Moje rozlučka se životem venku.

A dostavuje se úleva. Po tolika dnech. Až dneska. Konečně. Nádech, výdech. Teď už vím, co bude dál. Nejistota ustupuje do pozadí.

Možná je to pro někoho nepochopitelné, ale kdo podobný tlak zažil, ví, že útěcha je opodstatněná a opravdová.

Za chvíli to skončí. Máme za sebou nejstrašnější dobu i víkend. Touhu kohokoliv na nás v posledních měsících parazitovat a zviditelňovat se. Ukrást kousek slávy pro sebe.

Já se s nima znám! A jsou takový a takový! Všechny oči na ně! Jsou to zločinci! Řepka, to je ten zloděj, co neplatí alimenty, nenávidí svoje děti. Ten nejhorší. Co je oproti tomu vražda? Opravdový zlodějiny?! Nic! Pojďme všichni ukázat prstem na to jediný jméno.

Vybržďování paparazzi na dálnici. Sledování 24 hodin denně, kamkoliv se hneme. Dvě, tři auta za námi, na benzince, v restauraci i v supermarketu.

Redaktoři před domem, před školou, v Albertu, kde nakupujeme. Někdy se nám podaří jim utéct. Jako třeba včera.

Na louce v jižních Čechách, kam jsme ujeli, ležíme v trávě a spokojeně se o sebe opíráme. Teď to vyšlo. Nad náma nebe, krmíme se zákuskama z cukrárny na náměstí. Zdánlivá snaha o zachování normálnosti. Řešíme, co moje máma, kdy má Claud taneční tábor, co je potřeba zařídit.

Cestou dolů máme při chůzi propletené prsty a snažíme se bavit o tom, co bude pak, až se vrátím. Termín „vězení“ je zapovězený.

V úzké uličce narážíme na auto, kde podřimuje jeden z těch hajzlů, co mají estébáctví jako povolání. Paparazzi.

Na klíně má foťák. Klimbá. Zaklepu mu na boční sklo auta.

Lekne se a rozrušeně se posadí. Vidím na něm strach. Otevřít ani stáhnout okýnko se mu nechce. Je horko a dlouho v zavřeném autě nevydrží. O mých blikancích a žíle asi slyšel, četl, možná mě při mých záchvatech i fotil. Asi ví, že má důvod se bát. Řepka se na mě dobývá.

V jeho očích čtu směsici obav a potěšení. Tohle bude stát za vyprávění a poslouchat v redakci bude tentokrát každý.

Čekám a on po chvíli kapituluje a pomalu otvírá dveře. „My jsme dostali tip na to, že jste tady, asi od majitele nebo od někoho ze zaměstnanců.“ Přikrčuje se.

Mám chuť mu plivnout do obličeje. Dát mu pěstí. Rozdat si to jako chlap s chlapem.

Vím, že by se kvůli titulní straně nechal zmlátit. Jeho ksicht zítra ve všech médiích. Sláva a tučné prémie. Zapomeň, ksindle.

Za sebou slyším křik toho chudáka: „Tomáši, a budete dneska večer v tý venkovní vířivce?“

Každý je schopný vás prodat.

To všechno mi letí hlavou, když jdu naproti partě svých přátel přes náměstí, vystupují ze svých aut, různé existence, různé značky káry, různé pracovní zařazení, sportovci i pražská galerka, sparťani, ultras i kamarádi, kteří mají se životem tam za zdí svoje zkušenosti. Nesoudím nikoho z nich. Ani oni mě. Jde z nich strach, neznat je a potkat někde o půlnoci, utíkám.

Tenhle večer mi věnují jako poctu.

Stisky rukou, pohledy do očí. Pevná objetí.

Vzkazy od těch, co nemohli dorazit, každou minutu zvoní zprávy, ztišuju mobil, držím Kačku pod stolem za ruku. Objednáváme panáky. Při přípitku jsou všichni nesvý, ty obrovský hory chlapů klopí zrak. „Nechte toho!!“ Zlehčuju to, ale sám vim, že si nalhávám, že situaci zvládám.

Ujišťování, přísliby, pomoc, ochrana pro moji partnerku, vtipy a konečně zesměšňování situace.

Ať se tam nezamiluješ a sexuální rady, potom kapitulování: „Ty vole, to neni možný, že ses tam dostal zrovna TY!“

To už jsem si zakázal sám sobě připomínat, kluci.

Loučení provází dlouhý objetí. Všichni dokola opakují „musíš to zvládnout“, „nejhorší je začátek, Tome“, „mysli na Spartu!!!“.

Úsměvy a nevyřčená věta, že jsou hlavně rádi, že NEJSOU na mým místě, je všude okolo mě.

Kráčíme s Kačkou ke vchodu domu. Smečka fotografů se nás snaží vyfotit, ukazuju prostředníček.

Laciný gesto. Všechny ostatní možnosti vám vezmou, tak zbyde jenom to. Důstojnost? Zrovna vy ji chcete po mně?!

Soudit se s váma budeme nejmíň dva roky a hubu jim rozbít nemůžu, byli by šťastný, že si to můžou vyfotit.

Takže jen ten prostředníček. Jsou za tohle divadlo určitě spokojený. Pobaveně si navzájem ukazují displej, když zamykám těžké, prosklené vchodové dveře. Na pochvalu v redakci to stačí.

V noci se k sobě s Kačkou choulíme. Ve tři ráno se probudíme a koukáme na sebe, každý na své půlce, otočení na bok. Jedna z důvěrných chvil vztahu.

Spojuje nás to, že nejsme těmi, kdo se denně brodí v citech a emocích, málokdy si říkáme vyznání, které je hlubší a které v sobě máme. Možná si myslíme, že bychom ho oba měli cítit a slova nejsou potřeba. A někdy se v tom topíme, když si vyčítáme, že právě o tomhle bychom měli mluvit víc, že právě díky tomu můžou vznikat hádky. A teď je to důležitý jako nikdy předtím.

Kačka prolomí to mlčení. „Počkám na tebe, ať se stane cokoliv. Třeba dva a půl roku. Klidně i pět let.“ Dlouho se na ni dívám, na řasy, nos i malou jizvu na tváři. Každá její nedokonalost mi bude chybět. I to všechno, čím mě uměla naštvat. „Děkuju,“ odpovím potichu a přitáhnu si ji co nejblíž.

Noc je nekonečná. Nespím.

Před pátou hodinou začnu mluvit sám od sebe, chci se vypovídat.

Sám sobě i jí poprvé přiznám strach. Moment, který se už nebude opakovat.

Já, Tomáš Řepka, mám strach.

27. 5. 2019 – PONDĚLÍ – PRAHA

DEN NÁSTUPU

Den, který bude vytetovaný na mém těle jako všechny mezníky v životě. Kluby, děti, runy, hesla, všechny stopy. A jedna ženská. Celá její podobizna. Na tom nejbolestivějším místě. Tam, kde je nejtenčí kůže.

Můj tatér, šaman, čekal dva roky, než do toho šel. Dřív nechtěl. Odmítá tetovat jména holek a jejich obličeje. Dlouho se mnou o tom diskutoval. Rozmlouval.

V zimě jsem od něj konečně dostal termín. Ozval se sám od sebe.

Jak mi řekl, pochopil, že i kdyby jsme se rozešli, tahle ženská bude na mým těle právem. Stála při mně. V dobrým i zlým. Nehnula se ani na krok. Odolala všem těm tlakům. Cizím i těm ve vlastní hlavě.

Stejně jí říkám, že jestli náš vztah skončí její nevěrou, nechám si ji přeškrtnout červeným křížem. Poprvé v životě budu mít na těle barvu. Barvu krve. Kdo mě zradí, nemá v mým životě už nikdy místo.

V koupelně je slyšet sprcha, přecházím okolo na druhý balkon na první cigaretu. Snažím se zachytit spád myšlenek. Poslední chvíle klidu, tady na mě nikdo nemůže, fotografové o tomhle jediném koutě stále nevědí.

Snažím se zapsat do paměti každý milimetr prostoru, venku i v bytě. Pozoruju Kačku, která mi balí věci. Stojí nahá v ručníku v pokoji, jednou rukou si přidržuje turban a naklání se nad seznamem, který vytvořila a kde je všechno, co mi chce naskládat do velké černé tašky v rohu. Já bych se nesbalil.

Nebyl jsem schopný si ani připravit doklady. Soustředěně skládá prádlo, dopisní papíry, sprchové gely, ručník s nápisem „Sparta“ i dokumenty.

Nemám sílu jí říct, že ten sparťanský ručník není dobrý nápad. Vnímám, jak se soustředí a snaží se mi jít z cesty.

Nechce mi ničím ztěžovat situaci, dokud ji sám nezachytím. Ví, že mám teď psychiku narušeného zvířete. Útočím často. I na ni. Snaží se mi v bytě vyhýbat a jít z cesty. Chytnu ji za loket a přitáhnu si ji k sobě. Pošeptám jí, že ji miluju.

Neumíme se loučit. Ani jeden nechceme divadlo, a tak našlapujeme okolo sebe. Pomalu a potichu. To je i tím největším rozdílem všech mých předchozích vztahů. Ticho. A klid. Respektování toho, kým jsem. Žádné řešení zbytečností.

Doma nejsem Řepka. Nemusím být.

Bytem se rozezvučí zvonek, přijíždějí nejbližší kamarádi. I ti, co mě povezou do výkonu trestu.

Všichni jsou v obýváku, posedávají po podlaze, na sedačce a židlích.

„Kam budeme chodit kouřit?“ prolomí hradbu Alena. Všude před barákem i na chodbách jsou novináři a paparazzi.

Všichni se rozhlížejí. „Poprvý a naposledy kuřte tady,“ říká Kačka, která jediná nekouří, a rozdává popelníky, dolévá sklenice vodou, kafe. Proč řešit zbytečnosti, cítím z ní. Teď ne.

A to samé je znát i ze všech ostatních.

Do velkých slov se nechce nikomu. Atmosféra je těžká. Odlehčit ji nikdo neumí.

Plán je jasný, pojedu v autě, které novináři neznají, není dovnitř vidět a nepojedou za ním tedy okamžitě.

K. vyrazí s kamarádem, který bude podobně oblečený jako já, včetně kšiltovky a brýlí, ve svém autě 15 minut po nás. Na její auto se napojí všichni ti, kteří nám od noci stanují před barákem, budou si myslet, že logicky veze mě, a já budu mít o něco snazší cestu a průjezd Prahou.

Kamarádi z bezpečnostní agentury zatím monitorujou dění a volají si z jednoho konce Prahy na druhý. Na Evropské byla částečně zastavená doprava, všude čekají štáby, redaktoři, některá média jedou můj nástup přímo on-line. Hvězdná záležitost.

Nezbývá než se bavit tou absurditou. Škoda že v ní hraju hlavní roli.

Jakub se obléká do mojí košile a džín. Všichni mluví jeden přes druhého. Kačka mi na chodbě bytu šeptá, že už je čas.

Sjíždíme dolů do garáže, kde stojí vedle sebe obě dvě auta.

Loučení. Denisa bude řídit, pomalu nastupuje do auta, za ní další dva kamarádi. Všichni jsou zasažení situací a neumětelsky to zakrývají. Nikdo už se naštěstí nesnaží říkat mi všechny ty klišé, že to uteče, že to bude dobrý. Dali to jiný, dáš to i ty. Jsem rád, že všichni mlčí.

Jakub a Lukáš mě stisknou a u Kuby vidím slzy. Zarazí mě to. Proboha je to chlap. Třese se. A stydí se za to. Nevím, jak reagovat. Nikdy jsem ho brečet neviděl.

Všichni poodstupujou dál a nechávají mě, abych se naposledy rozloučil s Kačkou.

Stojí a kouká na mě. „Sluší ti to,“ řeknu něco, co je úplně nelogický a nepatří to sem, ale to jsem já. Neumím v takových chvílích fungovat. Vím, že jsem řekl hloupost. Tahle chvíle by si zasloužila mnohem víc. Nejde mi to. Usmívá se. „Víš, že zvládneš všechno na světě.“ Šeptá mi do ucha. „Jsi ten nejhodnější a nejlepší člověk, kterýho znám, a musíš si to opakovat, kdykoliv tomu přestaneš věřit, protože já a Claud tě takhle uvidíme vždycky.“ Vyznání, který mně řekla po měsíci, když jsem se seznámil s její dcerou. Oba si ho pamatujeme. Kdysi jsem jí řekl, že je to to nejhezčí, co mi kdy řekla. Už to nikdy nezopakovala.

Až dneska. Políbí mě.

Vrývám si to tam. Pod kůži. Tak jako celý tenhle okamžik. Tak jako tam mám vyrytou ji.

Na dlouhou dobu se těch pár sekund a tenhle obraz a vyznání stane tím, co mi umožní přežít.

Odjíždím a přes zadní sklo vidím, jak stojí sama bezradně uprostřed garáže. V obyčejných džínách a bundě. Taková, jakou ji mám nejraději. Obrovské dveře se rolují nahoru, vyjíždíme, nebe je zamračené.

Vím, že jedu do pekla. A nikdy už nebudu stejný, jako když jsem do něj vešel.

VĚZENÍ

„AVEN ANDRE!“

„NĚKDY NEEXISTUJE BEZPEČNÁ STEZKA.

ANI ROZHODNUTÍ, ZE KTERÉHO ČLOVĚK VYJDE NEZRANĚNÝ.“

CHRISTOPHER GOLDEN

27. 5. 2019 – PONDĚLÍ – RUZYŇ

PRVNÍ DEN VE VĚZENÍ

Přes paparazzi nevidím na dva metry dopředu. Jsou před věznicí všude. Desítky foťáků, kamer, redaktorů, živé vysílání všech hlavních médií. Řepka nastupuje. Tak to dáme živě.

Z auta to mám k bráně věznice cca sto metrů, jde o pár sekund, ale je to jedna z nejdelších chvil v mým životě. S nikým nemluvím, nekomunikuju. Všichni se přišli podívat na pád v přímém přenosu. Slyším křik, prosby, ať řeknu aspoň větu, všichni se přeřvávají, víří prach a foťáky i kamery mi strkají co nejblíž k obličeji.

Moje povaha není zdaleka tak suverénní, jak si lidi myslí, jsem spíš plašší, nemám rád věci, které neznám. Denně jsem zvyklý na rituály, stejné lidi, věci, cokoliv nového mně spíš přináší úzkost, nemám rád cizí lidi. Tohle všechno ale teď bude můj denní chleba.

Zazvoním na věznici a během vteřin se otevřou dveře, vejdu a ozve se rána, jak se zabouchly. Strašná rána.

Za sebou slyším řev štábů a cvakání jejich foťáků. Najednou všechno ztichne.

Svět se zmenšil.

Stojím v krychli, kde je ticho hlasitější než ten řev venku.

Probíhá moje identifikace, rentgen a stávám se číslem S8ZUS6. Oficiální příjem. Stávám se vězněm. Odevzdávám civil a nafasuji tepláky, pantofle a ložní prádlo.

Policisti na mě se zájmem koukají. U pasu pistoli. V obličeji nedůvěru. Nestíhám si uvědomovat, co se okolo mě děje, ale začínám chápat, co se mi ti, co tohle zažili, snažili říct. „Přijímač je nejhorší.“ Nevíte, co vás čeká, ani za minutu, natož za hodinu. Přestali jste být pánem svého času. Váš život do nejmenších detailů řídí někdo jiný.

Že máte žízeň, že si potřebujete odskočit? Že se vám dělá zle při představě, co bude dál, a zaplavuje vás úzkost? Strčte si to někam. Tady vládne pevná ruka. Identitu jste právě ztratili.

Pravidla, postupy a systém, o kterém jste netušili, že ho kdy budete součástí. Pomalu polykám, mám stažené hrdlo i žaludek. Buší mi srdce. Bojím se pohnout. Pozoruju oprýskanou zeď před sebou, začínající plíseň a kamennou podlahu. Nechci na sobě nechat znát, jak moc jsem v háji.

Dlouhou dobu čekám na kontrolu všech osobních věcí v místnosti dva na dva metry, bez oken. Kobka.

Nestíhám mapovat, co se mi děje v hlavě. Prázdno a změť všech myšlenek. Co teď? Stane se to, co znám z filmů? Stát ve státě, svět ve světě. Zaměří se na mě někdo a bude se snažit mě znejistit? Jak budu reagovat já, který jednám na první nášlap? Bude se někdo pokoušet mi ubližovat? Kam až může dosáhnout touha po pomstě?

Přecházím na fasování věcí, vězeňský mundúr, základní vybavení.

Po všech ponižujících procedurách a kontrole mě odvádějí na samotku v 6. patře, číslo cely 633.

Rána. Dveře se zaklapnou.

Nevím, kolik je hodin. V místnosti, kde museli být předtím náckové. Všude jsou hákové kříže, rasistické narážky. Čiší z toho zlo a temno. Ale to čiší ze všech stěn vězení. Kamkoliv se podíváte nebo kamkoliv jdete. Pach bezmoci, beznaděj. Sprostota, nejnižší lidské pudy a chtíče.

Pro ty, co jsou citlivý na energie a věří v nadpřirozeno, to musí být smrtící rána, než si zvyknou. I se mnou to cloumá. Pomalu si lehám na kavalec, bojím se, že chytnu svrab. Všechno je tak ponuré, tmavé, vybydlené. Kdo ví, kdo spal na matraci přede mnou.

Těžko se věří, že tady člověk neonemocní. Kdo všechno kdy byl na téhle cele? Vrazi? Pedofilové? Kde to proboha jsem?

Železná postel, matrace, malinké okno. Umyvadlo. Záchod, který teče.

Nade mnou v cele jsou ženský. Slyším rachot a hysterii, hádky, řev. Vedle v cele je pro změnu zpěvák, asi ne moc kvalitní, a kdo ví, proč ho vůbec zavřeli. Jestli za zpěv, tak asi právem…

Nejde mu chytit jediný tón, ale bohužel zpívá rád. O co menší má sluch, o to větší hlasitost. Koncert za koncertem. Kantilény, árie. Asi tím řeší svůj vlastní strach.

Kdybych nehrál v téhle absurditě hlavní roli a někdo mi to povídal, začal bych se smát.

Ve 20:00 začaly do topení ťukat holky, jestli tam jsem. Všichni už vědí, že jsem přišel, barák je vzhůru nohama. Dostávám první sexuální návrhy. Jsem rád, že zatím od ženských.

Ve 22:00 zhasnou světla. Nezbývá než ležet a přemýšlet. To, co se mi teď chce dělat ze všeho nejmíň.

Celu zahalí tma. Zkouším v ní rozeznat obrysy toho, co si pamatuju za světla. Kovovou konstrukci postele, umyvadlo v rohu, dveře. Jsem dezorientovanej, nevím, kde jsem, a nedaří se mi popadnout dech. Zachvátí mě strach. Rozklepu se zimou a bolestí. Tou, která nesouvisí s fyzickou stránkou. Tou vnitřní, se kterou si nevím rady a za kterou se my chlapi stydíme. Nepřipouštíme si ji. O to větší rány to jsou. Jako by mi někdo bodnul do hrudi dýku a otáčel jí dokola.

Co se mnou bude dál?

28. 5. 2019 – ÚTERÝ – RUZYŇ

TLAK

Budíček v 6:00. Ke snídani dostávám do okýnka od kuchaře o tři rohlíky navíc. Asi je to sparťan. Spiklenecky na mě mrkne. Malý hrnek kávy a malá vanička másla s jogurtem.

Moc jsem se nevyspal, nedokážu mu to opětovat.

Jsem nervózní, situaci nepřijímám lehce, cítím tlak na prsou a bolest v celým těle, podobně jako včera večer.

Včera. To jsem si myslel, že je to špatný sen. Ráno jsem doufal, že se mi to zdá. Pak jsem ale otevřel oči a dostavila se obrovská tíha. Není. Je to realita.

Pracně se učím oslovovat všechny bachaře „pane veliteli“, dělají si ze mě legraci, mám tendenci jim tykat. Hlava ještě pořád nechápe, že jsem ve vězení. Tělo se taky vzpírá. Mám chuť křičet a utíkat. Není kam. Všude jsou zdi, mříže a ostnaté dráty.

Pozoruju na dozorcích, jak se jim líbí slyšet oslovení „pane“ zrovna z mojí pusy.

Mám nálepku MON neboli možná oběť násilí. Říká se tomu tady MONČIČÁK.

Chodí se na mě kvůli tomu dívat. Třeba i jestli si nechci ublížit.

Nemám to v plánu. Dokud budu mít pro koho žít a na koho se těšit, na život si nesáhnu. Kdybych přišel o K. a lidi venku, uvažoval bych nad čímkoliv. Jsem pod větším dohledem, bude mě často kontrolovat doktor i dozorce.

Ochočil jsem si za ty dva dny holuba. Dávám mu na parapet okna drobky rohlíku.

Vzpomínám na Petra, kamaráda, se kterým jsem plánoval, že mu budu posílat právě po poštovním holubovi zprávy jako za starých dob, aby mi pohlídal Kačku. Plány nad panákem slivovice tady dostávají konkrétní podobu.

Tak ho budu muset cvičit pečlivě, jak v cirkusu.

Věci, které by mě na svobodě otravovaly, dostávají jiný rozměr. Pozoruju, jak se pták krmí, poskakuje a zobe malé žmolky rohlíku.

V 7:30 za mnou přichází psycholožka. Povídáme si. Klidně a příjemně. Malý připomenutí úseku normálnosti. Toho, jak to chodí venku.

Potom mi dojde, že se mnou mluvila hlavně proto, aby odhadla, jestli se v noci oběsím, nebo ne.

V 9:30 jdu na zdravotní prohlídku. Krev, moč, tlak. Když procházím chodbami, potkávám spoustu sparťanů. Jsou na mě hodní, fandí mi. Přidávají se i někteří bachaři. Slova podpory, opory, opět údiv, jak jsem se tady mohl ocitnout. Nevím, kluci. Nepřemýšlím nad ničím jiným. Do hajzlu, co tady dělám?!

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tomáš Řepka: Deník ze dna.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.