Přeložil Kamil Pinta

KATALOGIZACE V KNIZE – NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Wheatley, Margaret, J., 1944-

[Who do we choose to be?. Česky]

Vědomý lídr : jak být v dnešním světě vůdčí osobností, která přispívá k obnově zdravého rozumu / Margaret J. Wheatleyová ; přeložil Kamil Pinta. -- První vydání v českém jazyce. -- Praha : Maitrea, 2020. -- xvii, 343 stran

Přeloženo z angličtiny. -- Obsahuje bibliografii a rejstřík

ISBN 978-80-7500-492-5 (brožováno)

* 316.46 * 316.46/.47 * 316.3/.6 * (0.062)

– vůdcovství

– vůdčí osobnost

– člověk a společnost

– populárně-naučné publikace

316.4/.7 - Sociální interakce. Sociální komunikace [18]

Margaret J. Wheatleyová

Vědomý lídr

Who Do We Choose To Be?

Copyright © 2017 by Margaret J. Wheatley

Translation © Kamil Pinta, 2020

Czech edition © MAITREA a.s., Praha 2020

ISBN 978-80-7500-492-5

Milí čtenáři,

snažíme se, aby naše knihy byly perfektní. Pokud i přesto objevíte v knize nějakou chybu, napište nám na nakladatelstvi@maitrea.cz a my ji rádi opravíme.

Díky, Vaše nakladatelství

Pemě Chödrön, jejíž porozumění a soucit mě přivedly

na cestu bojovnice a vedou mě po ní stále dál a hlouběji,

a

bojovníkům za lidského ducha, s nimiž společně hledáme způsob,
jak být v dnešní době co nejužitečnější.

Bojovníci povstanou,
až bude lid v ohrožení

Nemusíme čekat na nějakou skvělou utopickou budoucnost. Budoucnost je nekonečný sled přítomných okamžiků a žít právě teď tak, jak si myslíme, že by lidská bytost žít měla, vzdor všemu zlému kolem nás, je samo o sobě vítězstvím.

– Howard Zinn, historik

Co potřebuje náš svět

Tento svět nepotřebuje další podnikatele.

Tento svět nepotřebuje další revoluční technologie.

Tento svět potřebuje lídry.

Potřebujeme vůdce, pro které je služba důležitější než jejich vlastní ego, kteří neztratí rozvahu v dobách krize a selhání, kteří chtějí být aktivní a ovlivňovat lidi, situace a věci, na nichž jim záleží.

Potřebujeme vůdce, kteří jsou odhodlaní sloužit lidem a kteří vědí, co ztrácíme, když zotročujeme, ignorujeme nebo zneužíváme lidského ducha.

Potřebujeme vůdce, neboť úloha vůdců byla zdiskreditována těmi, jejichž hlavním zájmem je, jak expandovat, jak se prosadit na trhu, jak rozdrtit konkurenci nebo jak vytvořit digitální aplikaci, kterou musí mít každý. Těmi, kdo se drží u moci tím, že utahují šrouby strachu tak dlouho, dokud z lidí nejsou jen shrbené stíny.

Potřebujeme vůdce, protože jsme nedokázali zúročit časem osvědčené postupy, které mohly předejít rostoucí nenávisti, násilí, chudobě a devastaci přírody, anebo je alespoň zmírnit. Úspěch nám neuniká proto, že by nám scházely nové myšlenky nebo technologie. Selháváme, protože nám chybí vůle. Řešení jsou na dosah ruky.

Je ale příliš pozdě. Tyto globální problémy nelze řešit globálně. Vidíme je zřetelně. Chápeme jejich základní příčiny. Máme ověřené metody, které by je vyřešily. Odmítáme však dělat kompromisy, spolupracovat a důsledně tyto problémy řešit coby inteligentní, tvůrčí živočišný druh obývající tuto drahocennou planetu.

V tuto chvíli záleží na nás, lokálních, ne globálních vůdcích. Můžeme vést lidi k uskutečňování pozitivních změn v místním měřítku, dělat život jednodušší a udržitelnější a otevírat nové možnosti v období globálního úpadku.

Využijme všech dostupných sil, vlivu a prostředků a mobilizujme lidi ve svém okolí, aby pracovali na tom, na čem jim záleží.

Jak nabádal prezident Teddy Roosevelt:

Dělej, co můžeš, s tím, co máš, tam, kde jsi.

Obsah

Úvod

Šipka času: Pozvánka ke vznešenému vůdcovství

Jaký čas ukazují světové hodiny?1

Kým se rozhodneme být?

Dvojí optika

Forma sleduje funkci: koncepce této knihy

Přemítavé myšlení

1. Šipka času

Šipka času: Co na to věda

Šipka času: pravda o nás a o světě

Vzestup a pád civilizací

Úpadek civilizace v deseti pokoleních

Mýtus pokroku

Víra v „technologickou vznešenost“

Body zvratu

Šipka času: úloha vůdců

Rozhodnutí být dobrým vůdcem v době kolapsu

Vůdci ostrovů zdravého rozumu

Šipka času: obnova zdravého rozumu

Kde na šipce času se nachází vaše organizace?

Vedení s ohledem na budoucnost

2. Identita

Identita: Co na to věda

Identita: Pravda o nás a o světě

Identita dříve a dnes

Vzestup kultury celebrit

Volání identity

Co se stalo s morálkou?

Identita: Úloha vůdců

„Máme víru, takže nemáme strach“

Identita: Obnova zdravého rozumu

Bezúhonné vedení

3. Informace

Informace: Co na to věda

Informace: pravda o nás a o světě

Na informacích záleží

Jak digitální věk porazil věk informační

Co se stalo s učením?

Neuronové sítě dovedou šikovat kočky

Informace: úloha vůdců

Obnova učení v rozhodovacích procesech

Původ geniální průpovídky

Informace: obnova zdravého rozumu

Principy a postupy retrospektivní analýzy a hodnocení (AAR)

Jak čelit nemožnému

4. Samoorganizace

Samoorganizace: Co na to věda

Samoorganizace: pravda o nás a o světě

Když se lidé organizují sami

Nezadržitelný nárůst terorismu

Samoorganizující vedení: sociální hnutí a terorismus

Samoorganizace: úloha vůdců

Poučení ze sociálních hnutí

Samoorganizace: obnova zdravého rozumu

Grace Lee Boggsová: budovatelka hnutí

Otázka: Jak se samoorganizuje ostrov zdravého rozumu?

Odpověď: Skrze důvěru v lidi.

5. Vnímání

Vnímání: Co na to věda

Vnímání: pravda o nás a o světě

Klapky nepochopitelné arogance

Kognitivní disonance

Kognitivní disonance a zbraně hromadného ničení (ZHN)

Konspirační teorie

Vnímání: úloha vůdců

Důvěra v rozmanitost

Vnímání: obnova zdravého rozumu

Příběh dvou příběhů

6. Propojenost

Propojenost: Co na to věda

Propojenost: pravda o nás a o světě

Lidé bez domova

Emergentní soustavy nelze změnit

Propojenost: úloha vůdců

Vedení s emergencí

Propojenost: obnova zdravého rozumu

Radost soubytí^20

Na troskách se nedá stavět

7. Kým se rozhodneme být?

Kým se rozhodneme být?Vůdcovství a kolaps složitosti

Za co se označíte?

Za čím si stojíte?

Kde je vaše místo?

Dar smysluplné práce

8. Stůj co stůj

Stůj co stůj: Neotřesitelná sebedůvěra, nepřehlédnutelná pokora

Stůj co stůj: Bez naděje, beze strachu

Stůj co stůj: Jak si posílit ramena

Stůj co stůj: Co tu po sobě chcete zanechat?

EPILOG

Epilog

Příloha

Doporučená literatura

Poděkování

Rejstřík

Autorka: Margaret Wheatleyová, Ed.D.

Další knihy Margaret J. Wheatleyové

MAITREA také vydala:

Úvod

Dovolte své moudrosti,
aby se spojila se sílou věcí takových, jaké jsou.

Chögyam Trungpa, buddhistický učitel

Šipka času: Pozvánka ke vznešenému vůdcovství

I v této době hlubokého rozkladu může být vůdcovství vznešenou profesí, která přispívá k obecnému blahu. Tváří v tvář hrozivě složitým problémům, které nám ztrpčují život, můžeme opakovaně prožívat chvíle harmonie a radosti. Jestliže se rozhodneme neutíkat a neuhýbat před realitou, můžeme jako vůdci organizací, komunit a rodin nacházet ve své práci hluboké a trvalé uspokojení. Když se přestaneme zabývat problémy, jež není v našich silách vyřešit, zaměříme se na lidi kolem sebe, kteří prahnou po dobrých vůdcích, a zapojíme je do práce, jejíž cíle jsou dosažitelné, můžeme jít cestou, která je prospěšná a smysluplná. Můžeme využít svého vlivu a moci a vytvářet ostrovy zdravého rozumu uprostřed běsnícího moře zkázy.

Můžeme dokázat velké věci, když budeme vědomě a moudře hledat ten nejlepší způsob, jak se v dnešní době zhostit vůdčí role.

Tato kniha nabízí vůdčím osobnostem způsob, jak si dobře a rozumně poradit s destruktivními dynamikami dnešní doby, které se projevují na všech úrovních, od individuální po globální. Začneme tím, že se neohroženě postavíme tváří v tváří realitě a s jasnou a soudnou myslí si řekneme, v jaké situaci se nacházíme a jak jsme sem dospěli. Chceme pochopit, jaké síly způsobily, že je svět takový, jaký je – ne takový, jaký jsme se dlouhá léta snažili budovat, ale takový, který škodí většině a prospívá malé menšině, svět, který se zatvrzele řítí do záhuby.

Mnozí z nás nabyli dojmu, že nezbývá než se před rostoucí krutostí a hrůzami tohoto světa chránit tím, že se z něj stáhneme, budeme se dál zaobírat podružnostmi a přitom potlačovat pocity beznaděje, smutku a bezmoci. Někteří hledají útěchu v popírání a vytvářejí si soukromé bubliny, jimiž se od světa oddělují. Ale zoufalé úsilí, jež takové oddělování a potlačování vyžaduje, nám bere energii, kterou potřebujeme, máme-li být dobrými, vědomými lídry. Budeme-li ochotní přistoupit k realitě s otevřenýma očima, můžeme energii, kterou vynakládáme na ochranu sebe sama, proměnit v pozitivní náboj. Když si přiznáme pravdu, dá nám to sílu – může to osvobodit mysl a srdce k tomu, aby nám napověděly, jak můžeme co nejlépe využít svůj vliv a moc ve službě dnešku.

Nemůžeme změnit to, jaký svět je,
ale tím, že se otevřeme světu takovému, jaký je,
můžeme zjistit, že jemnost, slušnost
a statečnost jsou dosažitelné – ne pouze pro nás,
ale pro všechny lidské bytosti.

Chögyam Trungpa, buddhistický učitel

Jaký čas ukazují světové hodiny?1

Dnešní dobu lze oprávněně označit za chaotickou, vymykající se kontrole.2 Dennodenně jsme svědky konfliktů, náhlých obratů, krátkozrakých rozhodnutí, která ohrožují naši budoucnost, šíření propagandy, pomluv a lží, obviňování, popírání, násilí. Teroristické činy rozvracejí komunity a národy, přebujelá byrokracie zhoršuje dostupnost služeb, lidé se stahují do ulit nebo ze strachu napadají druhé, rozhněvané masy se mstí svým vládám, vůdcové halasně slibují bezpečnost a výsledky, o nichž víme, že jsou nedosažitelné, napětí mezi lidmi přerůstá v nenávist, zmatek a vyčerpání nás uvrhují do zoufalství a cynismu. Naše doba je dobou rezignace: na mezilidský kontakt a na hodnoty, které nás držely pohromadě, na myšlenky a praktiky podporující inkluzi, na důvěru k vůdcům, na víru v lidskou dobrotu.

Jsou lidé, kteří v těchto bouřlivých časech vidí dobu překypující možnostmi a své naděje zakládají na teorii chaosu, jak ji vysvětluje nová věda. Chtějí „vyhodit do povětří“ současný systém nebo uspíšit jeho zánik a nastalý zmatek využít jako příležitost k tvorbě nových, zdravých systémů. Jejich optimismus pramení z nepochopení cyklu chaosu. Chaos může být hybnou silou změny, nebo vést k rozkladu a smrti. V obou případech musí nastat pád do chaosu, kdy se všechno zhroutí. A právě na tuto část cyklu se musíme připravit.

Spouštěčem cyklu chaosu jsou změny v prostředí. Tlak těchto vnějších změn nutí systém opustit staré způsoby a reagovat na novou situaci. Vše, co jej až dosud drželo pohromadě – ideologie, významy a struktury –, přestává ve změněném prostředí fungovat. Systém upadá do neuspořádanosti, až nakonec dosáhne tzv. bifurkačního (větvícího) bodu, kde má na výběr ze dvou možností: buď se může reorganizovat přijetím nových ideologií a struktur vhodných pro změněné prostředí, nebo se bude držet starých způsobů, nereorganizuje se a zanikne. Chaotická fáze může skončit buď znovuzrozením, nebo smrtí.

Optimismus těch, kteří neklid a zmatek dnešní doby vítají jako bránu k zdravějšímu, lidštějšímu a pozitivnějšímu způsobu existence na této planetě – dokud je Země ochotna nás nést –, tedy není zcela nepodložený. Stadiu rozkladu se ale na cestě k tomuto cíli nevyhneme. Nemůžeme jednoduše přepnout na nový způsob bytí. Nejprve se musíme připravit na rozklad a kolaps.

… a všude tone obřad nevinnosti.
Ty nejlepší už víra opouští,
ti nejhorší jdou za svou zpupnou vášní.

W. B. Yeats, „Druhý příchod“

Systémy, které dnes již vypovídají službu, se budou hroutit stále víc. Dál bude panovat nejistota, zmatek a strach. Lidé se budou stahovat hlouběji do svých ulit a útočit na všechny, kdo nejsou jako oni. Zkorumpovaní vůdcové se budou předhánět ve falešných slibech a lidé se budou podřizovat jejich moci. Cyklus chaosu ukazuje, že je to nevyhnutelné, že k rozpadu musí dojít. A lidské dějiny s ohromující přesností opakují vzorec kolapsu, jímž projde každá civilizace.

Tato kniha je výrazem mé touhy povolat nás k úloze vůdců pro tuto dobu rozkladu, k přijetí vůdcovství jako vznešené profese, jež vytváří nové možnosti a probouzí lidskost vprostřed rostoucího strachu a zmatku.

Vím, že vůdcové mohou využít své moci a vlivu, porozumění a soucitu k tomu, aby přivedli ostatní k novému chápání lidskosti a k vytvoření podmínek pro rozvoj základních lidských kvalit, jako jsou šlechetnost, touha být užitečný, sounáležitost a láska. Vím, že v časech tragédií a ztrát můžeme zažívat chvíle harmonie a radosti. Vím, že můžeme budovat ostrovy zdravého rozumu uprostřed běsnícího moře zkázy. Vím, že je to možné, neboť po mnoho let pracuji s vůdčími osobnostmi v místech, která chaos a rozpad znají už velmi dlouho. A ze studia historie vím, že takoví vůdci se vždycky objeví, když je jich nejvíc zapotřebí.

Teď je řada na nás.

Kým se rozhodneme být?

Na úvod je třeba jasně konstatovat toto: globální problémy dneška – chudobu, ekonomiku, klimatické změny, násilí a odlidštění – už nelze řešit ve velkém měřítku.3 Třebaže řešení jsou už dlouho k dispozici, k jejich realizaci nám scházejí nezbytné předpoklady: politická odvaha, mezinárodní spolupráce a soucit, který vítězí nad osobními zájmy a chamtivostí. Tyto nedostatky nejsou příznačné jen pro naše dějinné období, ale projevují se ve všech civilizacích, jejichž životní cyklus se chýlí ke konci.

To je hořká pilulka pro aktivisty a všechny lidi s citlivým a otevřeným srdcem. Chápeme složitost celosvětových problémů, systematicky definujeme jejich základní příčiny, navrhujeme smysluplná řešení, není ale v naši silách ovlivnit mocné, kteří naše úsilí ignorují.4

Mocní vždy brání status quo, neboť je zdrojem jejich moci a privilegií. Jakákoli změna, z níž by měli užitek ostatní, by ohrozila jejich pozici. A jejich pozice je to jediné, co jsou ochotní bránit.

Coby celoživotní aktivistka, která se zaměřuje na změny stylu vedení ve velkých systémech a která v těchto systémech dodnes působí jako konzultantka, poradkyně a kolegyně, jsem si už před lety uvědomila, že snaha změnit věci velkoplošně je marná. Vůdci hromadí moc, na krize reagují přehnaně, místo aby uvažovali systémově, a s lidmi zacházejí jako s „položkami“. Setkala jsem se nicméně i s mimořádnými vůdci vytvářejícími ostrovy zdravého rozumu, kde se stále odvádí dobrá práce a kde se lidé těší ze zdravých vztahů navzdory chaotických podmínkám, zarytým odpůrcům, zdrcujícím porážkám, chybějící podpoře, izolaci, osamělosti a pomluvám. Byla jsem s nimi v situacích, kdy by většina ostatních vůdců hodila flintu do žita, a oni přesto vytrvali. Několik z nich vám představím na následujících stránkách.

Tváří v tvář nezvratným globálním problémům a úpadku vůdcovství jsem před několika lety začala každé vůdčí osobnosti, s níž se setkám, klást následující otázky: Kým chcete být pro dnešní dobu? Jste ochotní použít veškerou svou moc a vliv k budování ostrovů zdravého rozumu, které podněcují a využívají to nejlepší v lidech k posílení kreativity, produktivity a udržitelnosti?

A teď se na totéž ptám vás.

Dvojí optika

K zaostření pohledu na dnešní dobu můžeme použít mnoho optik. Oči nám může otevřít studium historie, psychologie, sociologie, antropologie, teologie. Každá z těchto disciplín přichází s pojmy a teoriemi vysvětlujícími lidské chování jak na individuální, tak na kolektivní úrovni. Já používám dvě optiky: optiku nové vědy zkoumající živé soustavy a optiku vzorce kolapsu složitých civilizací. Každá z těchto perspektiv je užitečná sama o sobě, dohromady ale, jak jsem zjistila, jsou nesmírně účinným nástrojem k objasnění toho, v jaké situaci se nacházíme, jak jsme do ní dospěli a jak bychom se v ní coby vůdcové měli rozhodovat.

Věda zkoumající živé soustavy

Studium živých soustav nám může objasnit leccos z lidského chování a světa, v němž žijeme. Všichni jsme živí, obýváme živou planetu, a ať si to uvědomujeme, nebo ne, podléháme dynamikám živých soustav. Tyto dynamiky fungují v každém měřítku a lze jimi vysvětlit různé děje – příčiny a důsledky –, ať se týkají jednotlivce, nebo celé planety. Proč jsme svědky prudkého nárůstu narcismu, polarizace, konfliktů, agresivity, diktatur, klimatických změn a vymírání druhů? Každou z těchto hrozivých skutečností lze objasnit z hlediska fungování živých soustav.

Nová věda po desítkách let experimentů a dokazování zjistila, že se živé soustavy organizují dynamickými procesy, k nimž patří samoorganizace založená na identitě, vztahy vetkané do složitých sítí, přirozený řád ukazující se v chaosu a složitosti, role sdílených hodnot při tvorbě koherentních, ač neregulovaných aktivit mezi jednotlivci. Těmito myšlenkami o kreativitě a chaosu, o nekontrolovaném řádu, o vzájemně závislých systémech s rostoucí výkonností a složitostí a o prvořadosti vztahů se inspirovala nepřehlédnutelná menšina vůdců v nejrůznějších organizacích a profesích po celém světě. Mnohé z nich tyto ideje motivovaly k vytváření zdravých komunit, organizací a společností. Nyní, po letech obětavého snažení, jsme k smrti unavení a ptáme se, jakým užitečnějším způsobem bychom mohli vynaložit svou energii. A není divu. Přestože v místním měřítku jsme zářnými příklady toho, co všechno je možné, v širším měřítku nenese naše práce, byť vykonávaná poctivě a moudře, žádné plody.5

Život má své neměnné dynamiky. Existují spolehlivé výklady pro to, jak se život organizuje, jak funguje a jak reaguje. A to je můj cíl: přispět k lepšímu pochopení toho, co se v posledních desetiletích děje – ne proto, abychom napravovali velké systémy, které vládnou a šíří zkázu, ale proto, abychom pokračovali ve své práci, ať je jakákoli a ať jsme kdekoli, nepodřizovali se vládnoucí kultuře ani se na ní nepodíleli, a místo toho dál pracovali coby vůdčí osobnosti v partnerství se životem na obnově zdravého rozumu všude, kde je to možné.

Vzorec kolapsu složitých civilizací

Okřídlené rčení praví, že jediné, co je z lidských dějin zřejmé, je fakt, že se z nich lidé nedovedou poučit. Vědci zkoumající dějiny civilizací přesto alespoň odhalují vzorec vzestupu a pádu složitých lidských společenství. Tento vzorec kolapsu má pozoruhodně obecné zákonitosti a chování lidí (včetně jeho specifických projevů), které popisuje, je neměnné. Uvědomění si tohoto vzorce je současně zneklidňující a úlevné: je dobré vědět, na čem jsme, abychom nemuseli dál bojovat s nevyhnutelným, a je znepokojující vědět, že na tom nic nezměníme. Již několik let se věnuji četbě vynikajících publikací na téma kolapsu civilizací. V této knize budu pracovat především se dvěma z nich: Kolapsy složitých společností Josepha Taintera a The Fate of Empires and Search for Survival (Osud impérií a otázka přežití) sira Johna Glubba.

Jak Glubb, tak Tainter se k vymezení vzorce kolapsu dopracovali díky studiu složitých lidských civilizací od dob Sumerské říše 3000 l. př. n. l. (Znám i antropologický výzkum, který dokumentuje vzorce chování staré přes 30 000 let, z doby před rozvojem hominidů druhu sapiens.) Tainterova kniha, poprvé vydaná v roce 1987, je uznávaným a stěžejním dílem, které zavedlo pojem vzorec kolapsu. Jeho autor byl vynikající, zanícený vědec, skromný a precizní. Po několika letech důkladného studia mnoha různých společností před ním repetitivní vzorec vyvstal tak zřetelně, že už nemusel bádat dál: „Kolapsy se v lidských společnostech pravidelně opakují, a právě proto má smysl hledat jejich všeobecné vysvětlení... cílem [tohoto přehledu] je ukázat, že kolaps je proces, který se v historii a prehistorii běžně opakuje a dochází k němu po celém světě.6 (Pro Tainterovy charakteristiky kolapsu viz Přílohu.)

Tainter do své analýzy kolapsu zahrnuje civilizace na všech světadílech a zaměřuje se na sociopolitické aspekty. Sir John Glubb zkoumal třináct civilizací v Evropě, na Středním východě a v Asii a sledoval proces mravního rozkladu, který končí kolapsem po deseti pokoleních. „Životní dráha velkého národa počíná prudkým a často nepředvídaným výronem energie a končí úpadkem mravních norem, cynismem, pesimismem a frivolností.“7 Glubbovy popisy konkrétního chování a postojů v různých obdobích znějí jako zprávy z dnešních novin, jsou ale typické pro všechny kolabující civilizace.

Každý ze zmíněných vědců vyzdvihuje jiné aspekty, vzorec ale zůstává stejný: nehledě na zeměpisnou polohu, etnicitu či duchovní tradice si lidé vždy vybudují rozvinutou kulturu, hierarchii, občanské instituce, náboženství a umění, aby pak v období úpadku sklouzli ke stejným druhům negativního chování. Troufám si tvrdit, že to máme zapsané v DNA – to, jak se bez ohledu na kulturní, geografické nebo historické odlišnosti organizujeme a chováme v tvůrčích nebo úpadkových generacích.

Při práci s těmito dvěma optikami – vědou zkoumající živé soustavy a vzorcem kolapsu – jsem zjistila, že se skvěle doplňují. Dá se jimi vysvětlit, proč naše digitální kultura prochází ve svém úpadku tak předvídatelnými a nevyhnutelnými fázemi, třebaže v historii lidských civilizací nemá obdoby.

Důvody, proč se složité společnosti rozpadají,
jsou životně důležité pro všechny příslušníky jakékoli z nich,
což dnes obnáší téměř celou světovou populaci.

Joseph Tainter

DNA lidských civilizací: Co pokaždé vytvoříme

Když Španělé na začátku 16. století vstoupili na americkou půdu... odehrálo se něco skutečně výjimečného, něco, co se nikdy předtím nestalo a co se už nikdy nezopakuje.

Dva do té doby odděleně probíhající kulturní experimenty se setkaly tváří v tvář a oba poznávaly instituce svého protějšku. Když Cortés přistál v Mexiku, našel tam silnice, vodní kanály, města, paláce, školy, soudy, tržiště, zavlažovací systémy, krále, kněží, chrámy, rolníky, řemeslníky, vojáky, astronomy, obchodníky, sport, divadlo, výtvarné umění, hudbu a knihy.

Na opačných stranách zeměkoule se nezávisle na sobě vyvinuly dvě vyspělé civilizace, v detailech odlišné, ale v základních rysech shodné.

Ronald Wright

Forma sleduje funkci: koncepce této knihy

Již řadu let hledám odpověď na otázku, co dělat: jak nejlépe využít svůj cit a svou energii ke smysluplné službě rozpadajícímu se světu. Tato kniha zrcadlí můj proces: z pohledu nové vědy se snaží pochopit situaci, v níž se nacházíme, a jak jsme do ní dospěli, rozborem vzorců fungování složitých civilizací se pokouší prohloubit vědomí dějinných souvislostí, a k tomu reflektuje poznatky z práce s vůdci a vůdkyněmi, kteří v obtížných, někdy až zoufalých podmínkách neztratili směr, ale dál dělali to nejlepší, co mohli.

Nyní představím základní osnovu této knihy, způsob, jakým jsem se rozhodla uspořádat její četné a rozmanité části. Je to komplexní dílo, protože takové musí být, a v následující stati popíšu „přemítavé myšlení“ jako způsob, jak s tímto materiálem pomalu a uvážlivě pracovat.

Budu se snažit zodpovědět tři otázky obsažené v názvech oddílů:

1. Pravda o nás a o světě: V jaké situaci se nacházíme a jak jsme do ní dospěli?

2. Úloha vůdců: Jakou roli dnes hrají vůdcové?

3. Obnova zdravého rozumu: Jak vytvářet ostrovy zdravého rozumu podporující ty nejlepší lidské vlastnosti?

Těmito třemi otázkami se budu podrobně zabývat v krátkých statích v každé z kapitol.

Každá kapitola začíná oddílem Co na to věda, který objasní jednu konkrétní dynamiku společnou všem živým soustavám. Shrne, jak jsou tyto dynamiky definovány a jak jimi vědci vysvětlují pozorovatelné jevy ve známém vesmíru. Dynamik je šest: šipka času, identita, informace, samoorganizace, vnímání a propojenost. (Podobným způsobem jsem použila vědecké poznatky v knize Leadership and the New Science. Toto uspořádání je záměrné.)

Po vědeckém úvodu následují eseje sdružené v oddílu s názvem Pravda o nás a o světě. Z pohledu vědy v nich popisuji příčiny řady znepokojivých individuálních a společenských jevů, zvlášť mají-li zásadní význam pro roli lídra. Tyto dynamiky živých soustav na nás mají mocný a neodvolatelný vliv; můžeme je ignorovat, ale stále v nás působí. K dalšímu objasnění naší situace použiji kromě vědecké optiky také teorii vzorce kolapsu složitých civilizací. Kam na časové linii kolapsu spadají naše behaviorální a kulturní projevy?

Zde je příklad toho, jak se tyto dvě optiky prolínají:

Nejmocnější organizující dynamikou v životě je identita. Prvním aktem každého živého organismu, ať jde o mikroorganismus nebo lidskou bytost, je to, že se vymezí vůči svému okolí. U člověka toto sebevymezení determinuje jeho vnímání, názory, chování a hodnoty. Dnes tato prvotní dynamika identity pohání sociální média a dává jim moc ovládat a deformovat náš život. Sociální média umožňují rozvoj kultury uměle vytvářených identit, v níž si mohu vytvořit jakékoli já, které mi zajistí popularitu. V digitálním věku se identita proměnila z pocitu já přenášeného kulturně v rámci skupiny v individuální záležitost, která může být libovolná. V této smršti neustále se proměňujících já mizejí ideály objektivní pravdy a bezúhonnosti. Morálka a zásadovost nejsou důležité; jediné, na čem záleží, je popularita.

Chápání toho, jak identita formuje naši současnou kulturu, lze snadno propojit s Glubbovým pojetím šesti věků kolapsu. V první fázi, věku osídlovatelů, je základem identity pocit hrdosti a oddanosti nějakému cíli. Ústředními hodnotami jsou obětavost a služba. V prostředním období procházejí všechny civilizace věkem obchodu, kdy se identity organizují kolem peněz a majetku. Nad potřebou sloužit převáží touha po bohatství. A v konečné etapě, věku dekadence, jsou uctívány celebrity – sportovci, hudebníci a herci – a lidé se oddávají prostopášnostem. (V listopadu 2016 udělil Barack Obama většinu Prezidentských medailí svobody sportovcům, hudebníkům a hercům.)

To je příklad toho, jak může kombinace zmíněných optik přispět k pochopení situace, v níž se nacházíme, toho, jak jsme do ní dospěli a jak můžeme nejlépe sloužit světu, jenž neodvratně spěje ke kolapsu.

Další úvahy jsou uspořádané do oddílů s názvy Úloha vůdců a Obnova zdravého rozumu. Odpovídám v nich na otázky, co dělat jako vůdci tváří v tvář realitě dnešního světa a jak vypadá rozumné vůdcovství. Kombinací komentářů, popisů reálných postupů, citátů a vyprávění zde vyzdvihuji vlastnosti a činnosti, které podporují dobré vůdcovství na ostrovech zdravého rozumu. Líčím příběhy vůdčích osobností, s nimiž jsem úzce spolupracovala a které zdravě a pozitivně využívaly dynamik živých systémů. Přestože tito vůdci a vůdkyně pracují s diametrálně odlišnými skupinami (od řádových sester po armádní velitele), hluboce se shodují ve způsobu práce s nimi a v partnerském přístupu k životu. Jsou to vesměs vůdci, které lidé obdivují za to, co dokázali. Já obdivuji hloubku jejich inteligence, bezúhonnosti, cítění a myšlení. Je pro mě ctí, že je mohu v této knize zmínit a uvést do vašeho povědomí.

Každý z těchto vůdců je „bojovníkem za lidského ducha“, a proto v závěrečných kapitolách popisuji také svou vlastní práci, při níž vedu vůdčí osobnosti k rozvoji soucitu, uvážlivosti a přítomného bytí, což jsou pro dnešní lídry nezbytné schopnosti. Koncem 90. let jsem začala učit umění duchovního boje: jak vést lidi k dosažení našich cílů bez použití agrese nebo strachu. Předběžně o tom hovořím už v knize So Far From Home (Daleko od domova). Od té doby aktivně cvičím lídry z celého světa v umění bojovníků za lidského ducha a v této práci hodlám pokračovat, dokud to bude v mých silách. Je jasné, že takových vůdců bude stále více zapotřebí.

Přemítavé myšlení

Tuto knihu jsem úmyslně koncipovala tak, aby vedla k pomalé a kontemplativní četbě. Zvědavost a otevřenost jsou obecně důležité vlastnosti, pro mě je ale podstatné, aby mé úvahy měly emoční dopad, díky němuž si lépe uvědomíte, v jakém stavu se nachází naše civilizace. Doufám, že pro vás budou současně šokující a inspirující, deprimující a burcující. Já sama jsem zažívala tyto pocity při jejich psaní. Velkorysé rozvržení textu a fotografií má vybízet k pozvolnému vstřebávání materiálu, který není snadno stravitelný a vyvolává silné emoce.

Nechci také, abychom podlehli falešné naději. Na to jsem četla příliš mnoho knih, které s nekompromisní detailností vykreslují realitu naší situace. Na posledních stránkách jsem přesto měla potřebu dodat něco optimistického, třebaže je to v rozporu s argumenty, jež autoři v těchto knihách uvádějí. Nechci bláhově křísit možnosti, které už dávno nemáme. Mým hlubokým přáním je, abychom se přihlásili – jako vůdci pro tuto dobu, se srdcem a myslí dokořán a naplněnými moudrostí – ke službě komukoli, kdo nás bude potřebovat.

Při četbě této knihy, prosím, nespěchejte. Prokázali byste tím medvědí službu sobě i tomu, co můžete lidstvu coby vůdčí osobnosti nabídnout. Zahrnula jsem do ní velké množství informací a doplnila je řadou poznámek. Ty jsou podle mého názoru nezbytné k hlubšímu pochopení textu. Při psaní jsem si často kladla otázku, zda dnes poznámky vůbec ještě někdo čte – podle mého nakladatele věnuje většina lidí pozornost jen textům na přebalu a možná úvodu. Pokud jste dočetli až sem, zjevně k tomuto druhu lidí nepatříte.

Neumím si představit důležitější úkol, než je vědomé rozhodnutí, kým chceme být jako lídři v současné době. Musíme porozumět době, v níž žijeme, zaměřit svou energii na uskutečnitelné cíle a ochotně se přihlásit ke službě lidskému duchu.

Tato kniha je psána tak, aby podněcovala přemítavé myšlení.8 Většina z nás má sklon rychle si něco přečíst a ihned přejít k akci, pohotově reagovat. Jako lídři a konzultanti jsme za to přece placení! Je to také velmi lidský způsob, jak čelit nejistotě a silným emocím – honem se snažíme zjednat nápravu, místo abychom si připustili hluboké znepokojení, které v nás nepříjemná informace vyvolala. Když ale v rostoucí nejistotě dneška setrváme a nepůjdeme snadnou cestou rychlých činů, přemítavé myšlení nám pomůže ujasnit si roli, kterou jsme si jako vůdci zvolili. Často to zažívám na vlastní kůži. Když se naladím na to, co se děje, a nepotlačuji smutek a rozhořčení, ony pocity se pak nenápadně proměňují ve stále hlubší motivaci – touhu být co nejužitečnější, kdekoli se k tomu naskytne příležitost.

Vyzývám vás k tomu, abyste se vzdali pohodlí rychlé reakce a v otevřeném prostoru mysli přivítali všechno: každou myšlenku, pocit, vjem. Dovolte jim jen být, potkávat se, všelijak se kombinovat. V ničem nebudete mít jasno hned, ale časem a nelineárními pochody se vaše myšlenky a pocity možná samy uspořádají do vhledů. Mnoho vědeckých objevů vzešlo právě z tohoto procesu, kdy uvolněná mysl dovolí věcem, aby v ní „prodlévaly“, aniž by je musela řešit, až se nakonec dostaví „aha“ moment. Vědcům se stává, že jsou natolik unavení nebo frustrovaní nějakým problémem, že od něj na chvíli odejdou. Vyrazí na procházku nebo si zdřímnou, a právě tehdy je překvapí jasný vhled, představa nebo řešení.9

Chcete-li se skutečně sebevědomě přihlásit k vůdcovství pro dnešní dobu, je-li toto role, pro kterou se rozhodnete, pak, prosím, dejte své mysli a svému srdci čas zvážit četné nesnáze, které vás čekají, i příležitosti sloužit lidskému duchu, které se vám naskytnou. V nezapomenutelné scéně z Pána prstenů radí Gandalf zarmoucenému a vystrašenému Frodovi, který chce odmítnout úkol, jímž je pověřen – zničení prstenu moci –, a vzepřít se tak svému osudu:

To [by si přál] každý, kdo se takového času dožije,
ale my o tom nerozhodujeme. Rozhodovat
můžeme jen o tom, co uděláme
s časem, který nám byl dán.

J. R. R. Tolkien

Úvod: Poznámky

1 Tuto otázku vznesla Grace Lee Boggsová, velká aktivistka, revolucionářka a komunitní organizátorka, jež se od počátku 50. let účastnila mnoha zásadních sociálních hnutí v Americe. V roce 2015 zemřela v Detroitu ve věku sta let. Setkáte se s ní ve 4. kapitole věnované samoorganizaci.

2 Americká armáda začala koncem 80. let používat akronym VUCA – volatile (nestálý), uncertain (nejistý), complex (složitý) a ambiguous (nejednoznačný).

3 Viz mou knihu So Far From Home: Lost and Found in Our Brave New World (Oakland, CA: Berrett-Koehler, 2012).

4 Encyklika papeže Františka o „péči o společný domov“ s názvem Laudato si (Tobě buď chvála) z jara roku 2015 je brilantní systémovou analýzou příčin a možných řešení klimatických změn. Tato řešení nicméně vyžadují jistou úroveň spolupráce národních států, nesobeckost vládnoucích tříd a oběti ze strany vyspělých států, kterých se bohužel nedočkáme i přesto, že důsledky upřednostňování ochrany vlastních zájmů místo intenzivní spolupráce jsou děsivě zřejmé.

5 Nepochybuji, že znáte řadu místních iniciativ, jež dosahují skvělých výsledků. O sedmi takových komunitách píši spolu s Deborou Friezeovou v knize Walk Out Walk On: A Learning Journey into Communities Daring to Live the Future Now (Oakland, CA: Berrett-Koehler, 2011).

6 Tainter konstatuje, že cílem jeho práce je „formulovat všeobecnou teorii kolapsu, použitelnou v různých kontextech, a vyvodit z ní závěry pro současnou situaci. Jde tedy o dílo archeologické a historické, ale ještě více sociálněteoretické.“ Joseph A. Tainter, Kolapsy složitých společností. Praha: Dokořán, 2009.

7 Sir John Glubb, The Fate of Empires and Search for Survival (1976), http://people.uncw.edu/kozloffm/glubb.pdf. Viz též Přílohu.

8 Německý filosof Martin Heidegger (1889–1976) zavedl termín přemítavé myšlení jako protějšek kalkulujícího myšlení.

9 Jedním z nejznámějších příkladů je příběh Augusta Kekulé o tom, jak v 60. letech 19. století objevil kruhovou strukturu molekuly benzenu. V polospánku měl vizi, v níž viděl hada požírajícího vlastní ocas (starodávný symbol úrobora). Ten obraz se mu podle jeho vlastních slov zjevil až po letech zkoumání vazeb mezi uhlíkovými atomy.

1. Šipka času

Všechno má svůj počátek,
prostředek a konec

Stroj se opotřebuje a doslouží.
Živá soustava, pakliže se učí a adaptuje, nikoli.

– Margaret Wheatleyová

Šipka času: Co na to věda

Pozorovatelný vesmír a všechno v něm směřuje od zrození ke smrti, od tepla ke chladu, od tvůrčí přeměny energie k neužitečné přeměně energie, od řádu k chaosu. Všechno je důsledkem předešlých událostí. Nic nelze vrátit zpět. Taková je zákonitost šipky času.

Šipka času platí pro všechny uzavřené soustavy ve známém vesmíru, osud živých soustav ale podle nové vědy nepředurčuje. Živá soustava má prostupné hranice a dovede tvořit významy. Je to otevřený systém schopný vyměňovat si energii se svým okolím, místo aby jí jen určité množství spotřeboval. Dokud zůstává vůči svému okolí otevřený, přijímá z něj informace, jež jsou formou energie. Registruje změny a rušivé podněty, které pak zpracovává, a může se rozhodnout, jak na ně zareaguje.

Adaptace a změna s pomocí kognitivních a samoorganizačních schopností je základní životní proces. Živá soustava se může reorganizovat tak, aby byla v evolučním slova smyslu zdatnější a přežila. Výměnou informací si udržuje novost a rozmanitost, které jí pomáhají zvládat změny, krize a katastrofy. Dokud je otevřená, ochotná učit se a přizpůsobovat se, dělá to vše zcela přirozeně.

Když se živá soustava naopak uzavře, ztrácí možnost změny a růstu. Uzavřené soustavy postrádají životní adaptabilitu. Fungují jako stroje: pasivně putují po šipce času, degradují a ztrácejí výkonnost, odsouzeny k zániku druhým termodynamickým zákonem – zákonem přeměny tepelné energie z užitečné v neužitečnou. (První termodynamický zákon říká, že kvantita energie zůstává zachována a že energii není možné vyrobit ani zničit, lze ji pouze přeměnit na jiný druh. Druhý zákon říká, že v uzavřené soustavě klesá kvalita energie.) V uzavřené soustavě si každá interakce vybírá svou energetickou daň: část energie se konáním práce stává neužitečnou. To je entropie – poměr neuspořádané energie. Čím větší entropie, tím větší neuspořádanost.

Živé soustavy se od strojů liší schopností učit se. S použitím kognice se adaptují a tak vzdorují šipce času a směřování vesmíru ke stále větší neuspořádanosti. Zůstávají bdělé k tomu, co se děje v jejich vnitřním i vnějším prostředí, a reagují inteligentně. Zdravá živá soustava je učenlivá a může se jí dařit i v prostředí, které směřuje ke stále většímu chaosu. Musí být ale aktivně zapojená a uvědomělá.

Jakmile se živá soustava uzavře, je odsouzena k vyčerpání zdrojů a smrti.

Civilizace jsou velké, složité
společnosti založené
na zdomácňování rostlin, zvířat
a lidských bytostí. Jejich uspořádání
se liší, většinou ale mají města,
velkoměsta, vlády, sociální třídy
a specializované role a profese.

Ronald Wright

Šipka času: pravda o nás a o světě

Vzestup a pád civilizací

Pohyb civilizací po šipce času je fascinujícím předmětem studia již od dob klasických řeckých učenců, jako byl Platón. K poznání minulosti nepřitahuje dějepisce ani tak intelektuální zvídavost, jako spíše obava, aby jejich civilizaci nepotkal stejný osud jako ty dřívější. A studijních exemplářů je dostatek: za posledních pět tisíc let zaznamenaných lidských dějin žil na Zemi tucet složitých civilizací (už 3000 let př. n. l. jich západní učenci znali sedm) a každá z nich ilustruje stejný vzorec rozmachu a úpadku. Poslední pochybnosti o podobných rysech těchto civilizací a o deskriptivní přesnosti vzorce kolapsu navíc vyvracejí vynikající archeologické výzkumy příčin úpadku.

Přesto jsem byla ohromená, když jsem četla nářky jednoho arabského mravokárce z 9. století nad „celebritami populární hudby“, které ve velkém počtu zaplavují hlavní město, aby zpívaly erotické písně plné obscénních výrazů, jimiž kazí morálku mladých lidí a normalizují vulgárnost. Nebo když jsem se dočetla, že v 11. století se v arabské říši vzdělávání proměnilo z pěstování učenosti ve výcvik zájemců o výnosné profese.

Nic nového pod sluncem.

Vzorec je nabíledni. My lidé, ať žijeme kdekoli, ať v naší kultuře převládá jakákoli ideologie, se vždy organizujeme stejným způsobem. Vytváříme obdivuhodné stavby, města, dopravní komunikace, hudbu, akvadukty, tanec, poezii, divadlo, kanalizační systémy, vodní kanály, keramiku, látky, zemědělské statky, sochy, památníky. A přesto si můžeme být jistí, že tyto velkolepé kulturní projevy podlehnou zkáze, že je nakonec zničí nemoci, hladomor nebo nájezdníci, kteří napadnou společnost oslabenou mravním rozkladem a vnitřními boji. Jsme úžasní organizátoři a tvůrci, časem ale doplatíme na svou vlastní aroganci, malichernost a chamtivost. Pokaždé.

V oslnivé technooptimistické globální kultuře 21. století nicméně věříme, že jsme z šipky času vystoupili, že se díky své technologické a vědecké genialitě můžeme vyhnout osudu, který potkal všechny složité civilizace před námi. Ve své domýšlivosti jsme přesvědčení, že svou svrchovanou inteligenci dovedeme využít lépe než kdy dříve, že může měnit běh dějin, postupovat vpřed mílovými kroky, odpoutaní od šipky času. Věříme, že jsme vrcholem lidské evoluce, a ne jejím nejnovějším, předvídatelně problematickým projevem.1

Víra v nezadržitelný pokrok pramení z nepochopitelně povýšeného přesvědčení, že můžeme přelstít zákony vesmíru. Neustálý rozmach technologií a inovací může někdo pokládat za adaptivní reakci na okolní podmínky. Ve skutečnosti to tak ale není. Právě naopak: člověk poprvé v historii životní prostředí globálně mění, místo aby se mu přizpůsoboval.

Ignorujeme zákony vědy a hrajeme si na vládce vesmíru, kteří pro své pohodlí mohou vynalézt všechno, co se jim zlíbí, včetně umělého života. Tak se nechová živá soustava obratně interagující se svým prostředím. To je zpupnost ahistorických rozměrů a počínání, v němž – jak jste si možná všimli – zoufale selháváme.

Ti z nás, kteří se nenechali zaslepit falešnými přísliby pokroku, si možná uvědomují, v jak neutěšeném stavu se naše civilizace nachází. Věnujeme-li jen trochu pozornosti jakýmkoli zprávám, stín hrozícího kolapsu můžeme jen stěží přehlédnout. Ale co dál? Podlehneme – jako většina lidí pod tíhou strachu a zoufalství – svému vlastnímu soukromému kolapsu? Stanou se z nás lidé, kteří nedělají nic jiného, než že hořekují nad tím, co ztratili? Necháme se zdrtit zármutkem nad všeobecným utrpením? Rezignujeme a strávíme čas, který nám zbývá, honbou za požitky? Uzavřeme se v sebeochranné bublině s třímetrovou televizní obrazovkou a prostorovým zvukem?

Nebo si přiznáme, v jaké situaci se nacházíme, a přihlásíme se ke službě? Lidé, kteří zkoumají vzorec kolapsu, vždy uzavírají své analýzy naléhavou výzvou k bdělosti, apelují na nás, ať procitneme k realitě své situace, abychom ji mohli změnit k lepšímu. Přirozené směřování k neuspořádanosti je možné zmírnit nebo dokonce zvrátit uvědomělostí a učením. Slepá reaktivita a strach nic neřeší. Sebeochrana také ne. Popírání už vůbec ne. Rozumné vedení ano.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vědomý lídr.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.