MIROSLAV ŽAMBOCH

MARK

STONE

MEČ PROTI SEKEŘE

OBSAH

ÚVOD

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

Ukázka z dalšího dílu: Adarhargský jed

ÚVOD

Pozemská unie, federace osmdesáti pěti planet už pět století pokračuje v mocné expanzi po celé Galaxii. Její vlády si však postupem času uvědomily, že sbližování s primitivními civilizacemi vede k ekologickým katastrofám. Domorodci se po kontaktu s pozemšťany přestávali sami vyvíjet, stávali se na nich závislými a žebrali o techniku, kterou nedokázali pochopit. V případě jedné planety to došlo dokonce tak daleko, že domorodci málem vyhynuli. Podařilo se zachránit pouze několik párů, které pak byly přemístěny do přírodní rezervace, jako se to kdysi dělávalo se zvířaty.

Proto vznikl zákon o nevměšování. Když kosmická loď Průzkumné galaktické služby objevila planetu obývanou humanoidními bytostmi, měla příkaz ji pouze zaregistrovat, ale v žádném případě nenavazovat kontakt, dokud se podrobně neprověřila úroveň jejích obyvatel.

Pokud byla planeta na určité technické úrovni, navázalo s ní Ministerstvo galaktických vztahů diplomatické styky. V opačném případě byl případ svěřen Službě pro dohled nad primitivními planetami, která měla za úkol vypracovat a dvakrát v průběhu sto let předložit studii o vývoji domorodců.

Protože se však ukázalo, že taková pozorování z umělých satelitů jsou nedostatečná, byly přímo na místo vysílány posádky složené z agenta činné služby a z androida, kteří se nenápadně vmísili mezi domorodce.

Jedním z takových agentů byl i Mark Stone.

1

Kapitán Mark Stone ležel na lehátku u jednoho z malých bazénků, nepříliš nadšeně usrkával koktejl namixovaný z ananasu a havajského rumu a otráveně pozoroval okolí. Neměl rád plážové večírky, obzvlášť ty organizované na umělých plážích bazénů na střechách nejvyšších mrakodrapů. A už vůbec neměl rád, když místo poctivého pití, jako byl například William Lawson nebo jiná slušná whisky, robotičtí číšníci roznášeli jen sladké drinky. Všechno by mu připadalo snesitelnější, kdyby tady byla Elsa Swensonová, půvabná třicátnice s tmavými vlasy a okouzlujícíma zelenýma očima – jeho dobrá přítelkyně a mimo jiné také nejbohatší žena planety. Právě ona ho na tenhle dekadentní večírek společenské smetánky na střeše pětisetpatrového mrakodrapu pozvala. Jenomže se mu před chvílí videofonem omluvila, že v Cosmos Jetu, její továrně na androidy, došlo k vážné nehodě a že musí osobně na vše dohlédnout. Mark Stone věděl, že ji samotnou to mrzí ještě víc než jeho, a proto se na ni ani nedokázal zlobit. Stačil jeden hluboký pohled jejích zelených očí a dokonce za ní poslal svého osobního androida a přítele – Raye.

Hostů pomalu přibývalo, většinou byli v jednoduchých plážových šatech, samozřejmě ušitých v módních domech nejrenomovanějších a nejdražších návrhářů. Hlavně aby zakryly zpohodlnělá a neforemná těla lidí trávících svůj život za mahagonovými stoly a dodaly jim zdání elegance a krásy. Občas se mezi hosty objevil sportovně vyhlížející člověk, hráč wenisu, squsbu nebo jiného populárního sportu.

Mark Stone vstal a zamířil ke stolu s jídlem. Snad objeví něco k snědku, co by mu alespoň trochu spravilo náladu. Sám žádný plážový oděv neměl, pouze plavky a košili, kterou teď nechal na lehátku. Se svou atletickou postavou a tělem posetým jizvami, památkami na dávné nebezpečné výpravy, do společnosti ani trochu nezapadal. Díky dokonalým lékařským metodám, které měla Společnost pro dohled nad primitivními planetami k dispozici, si sice mohl nechat stopy po zraněních odstranit, ale to by znamenalo strávit několik hodin připoután na nemocničním lůžku, což Mark Stone nenáviděl. Ze studeného bufetu si vybral několik plátků gigantických ústřic pěstovaných na planetě Omikron a k nim zvolil lehké perlivé víno. Dobrou whisky prostě nikde neviděl.

„Myslela jsem, že na střechu osobní strážci nemají přístup,“ vrhla na něho studený pohled malá černovláska s výraznými řasami a snědou pletí. Mark sklouzl očima po její postavě. Byla sice menší než ženy, kterým obvykle dával přednost, ale to jí na kráse nijak neubíralo. Tam, kde měla být plná a hebká, byla plná a hebká, kde pevná a pružná, byla pevná a pružná.

„Vaším bodyguardem bych se stal na pouhé vaše přání, madam,“ odpověděl a hlavou přitom naznačil úklonu. Dívka zčervenala a pokrčila rameny.

„Omlouvám se za svou nezdvořilost, ale mám už strážců, robotických i živých, plné zuby a vylila jsem si na vás vztek. Jmenuji se Clarence Burnová,“ natáhla k němu ruku.

Mark si s ní nepotřásl pravicí, ale místo toho naznačil polibek do dlaně. Plážová party se mu už nezdála tak špatná. Měl pocit, že jméno Clarence Burnové už někde slyšel, ale nemohl si vybavit kde.

„Mark Stone, kapitán Služby pro dohled nad primitivními planetami,“ představil se.

Po několika drincích mu Clarence navrhla, aby se šli podívat dolů ze střechy mrakodrapu.

„Ten pohled mě láká, ale sama se bojím,“ přiznala se.

Chvíli spolu hleděli do hlubiny pod sebou. Rovná stěna mrakodrapu se ztrácela kdesi v nedohlednu a vítr mimo tepelné pole, simulující tropické slunce, byl silný a nepříjemně studený. Mark cítil, jak se dívka zachvěla a přitiskla se k němu.

„Myslím, že plážové party na střechách nejsou to pravé ořechové,“ řekl tiše a pevněji ji objal kolem pasu.

„Já už taky na žádnou takovou nikdy nepůjdu. Chtěla bych ti něco říct,“ zašeptala Clarence, ale dál nepokračovala, protože Mark ji umlčel polibkem.

2

Mark se ráno probudil v posteli vonící šeříkem, strop nad ním zdobil hologram kvetoucí louky. Místo Clarence ležel na polštáři stručný vzkaz:

Ode dneška musím zase chodit do práce. Ozvi se mi, chci ti něco důležitého říct. A následovalo číslo videofonního spojení. Mark se při vzpomínce na vášnivou noc pousmál, sáhl po videofonu, ale zastavilo ho zuřivé pípání jeho osobního komunikátoru.

„Mark Stone na příjmu,“ ohlásil se.

„Nevím, co se děje, ale máte se okamžitě hlásit u plukovníka Gezmena,“ uslyšel trochu polekaný hlas Peggy, sekretářky generála Khova, velitele Služby pro dohled nad primitivními planetami.

„Khov je kde?“ zeptal se zvědavě.

„Byl odvolán na nějaké důležité jednání s Vesmírnou policií a bůhvíkým ještě. Zastupuje ho právě Gezmen. Hlaste se co nejrychleji, kapitáne, vypadá to, že se po vás bude chtít vozit,“ prozradila mu Peggy a ukončila spojení.

Mark z jejího tónu pochopil, že nežertuje. Oblékl se, do kapsy schoval vzkaz od Clarence a vyšel před dům. Tam už na něj čekal trans, rychlý dopravní prostředek vznášející se na antigravech pár centimetrů nad zemí. To bylo dílo Peggy. Je skvělá, pomyslel si Stone a umínil si, že si z ní příště nebude tolik utahovat.

Plukovník Gezmen se v křesle generála Khova rozvaloval, jako by mu doopravdy patřilo, a Mark se musel ovládat, aby mu svou nechuť nedal najevo.

„Takže to jste vy osobně, kapitáne. Váš věhlas začíná pronikat i za hranice téhle –“ Gezmen se pohrdlivě rozhlédl kolem sebe, „zkostnatělé a zkorumpované organizace. Jsem jejím řízením pověřen jen dočasně, než budou ukončeny zkoušky nového průzkumného robota firmy AwaCrough, kterých se účastní i vaši přímí nadřízení. Proto se tenhle chlív nebudu pokoušet vymetat, jen to tu nějakou dobu přetrpím.“

„Máte pro mě nějaký rozkaz, pane, nebo jste si mě nechal zavolat, abyste měl alespoň jednoho posluchače pro své poněkud nelogické úvahy?“ zeptal se Mark ledově.

Služba pro dohled nad primitivními planetami měla jako každá organizace spoustu chyb, ale lidé pracující venku, agenti, jako byl Mark Stone, na sebe navzájem spoléhali a při záchraně kolegy žádný z nich neváhal nasadit svůj život.

Gezmen se přihrbil, jako by mu ta slova zasadila ránu, a Mark Stone si uvědomil, že ten člověk není zvyklý příkazy vydávat, ale naopak plnit. To bylo podivné.

„K věci, kapitáne,“ štěkl Gezmen, když se vzpamatoval. „Mám pro vás něco naléhavého, misi na planetu Samuh III. Ztratil se nám umělý pozorovací satelit, navíc přišlo anonymní udání, že tam někdo porušuje zákon o nevměšování.“

Mark okamžik pátral v paměti.

„Samuh III je planeta osídlená prehistorickou civilizací někde na pomezí doby kamenné a doby bronzové! To není má specializace!“ ohradil se.

„Udání o porušení zákona má nejvyšší prioritu,“ ušklíbl se Gezmen, „nebo se snad chcete vzdát své hodnosti kapitána?“

To Mark rozhodně nechtěl.

„Neptun je připraven, odstartujte ihned!“ Mark se bez zasalutování otočil a opustil pracovnu. Stále víc si byl jistý, že to není normální mise. Gezmen se choval, jako by šlo o něco osobního.

***

„Rayi?“ pokusil se telepaticky zkontaktovat se svým přítelem androidem. Kybernetici obvykle tvrdili, že je nemožné, aby se vyvinul nějaký vztah mezi člověkem a robotem, který představoval jen velmi složitý program, ale Ray s Markem spolu pracovali dlouho a vytvořili si jakýsi zvláštní druh kamarádství, nejen telepatický kontakt. Navíc byl Ray modelem vyráběným jen krátkou dobu, protože se ukázalo, že telepatické spojení u každého nefunguje a není tak výhodné, jak se původně soudilo. Ray kromě toho prošel množstvím úprav, které ho ještě víc odlišovaly od sériového modelu.

„Slyším tě, právě se vracím od Elsy. Zbláznil se jim vývojový typ androida a poranil několik lidí. Musel jsem ho zneškodnit a taky odstranit minové pole, které vytvořil kolem základny. Dost fuška.“

Mark měl na okamžik na Elsu dopal, že nepožádala o pomoc jeho, ale hned se vrátil k důležitějším věcem.

„Khov byl dočasně odvelený, je tu místo něho nějaký Gezmen a posílá mě na misi na pravěkou planetu. Chci, abys projel databanky a zjistil, co je zač a ke komu patří. Moc se ale nezdržuj, obávám se, že se bez tebe na Samuhu III neobejdu.“

Ray se na chvíli odmlčel, ale vzápětí se ozval znovu a v jeho myšlenkách rezonoval náznak nespokojeného překvapení.

„Samuh III je planeta třídy troglodyt! V případě, že je tam ze zvláštních důvodů vysazen agent, musí být přizpůsoben vzhledu domorodců! To představuje svalové implantáty, kostní chirurgii, často kompletní rekonstrukci těla!“

Mark to věděl. Většina takzvaných trogloagentů, nebo taky opoagentů či agentů primitivů, jak se jim někdy posměšně přezdívalo, pocházela buď z řad fanatických kosmických paleontologů a archeologů, nebo naopak z řad bývalých dobrodruhů, většinou silových sportovců, kteří tak mohli pokračovat v tom, co dělali celý život, a přitom si ještě vydělat slušné peníze. Práce na trogloplanetách, pokud vedení z nějakého důvodu požadovalo podrobný průzkum, byla snad ještě nebezpečnější než na planetách středověkého typu, na něž se specializoval Mark.

„Nemůžu s tím nic dělat. A navíc chci přijít na kloub tomu, co za tím vězí. Klíč možná najdeme právě tam. Sejdeme se na Neptunu.“

Po poslední myšlence Mark ukončil spojení a spěchal do centrální databanky, aby zadal rozkazy k aktualizaci počítačové knihovny kosmické lodi. Ray dorazil jen o pár hodin později. Před koncem odpolední směny dispečerů na astroportu seděli už oba v pilotních křeslech a naslouchali odpočítávání posledních sekund do startu. Přetížení je vmáčklo do křesel. Markovi se na okamžik odkrvil mozek a trochu závistivě si přitom pomyslel, že jeho elektronický přítel takové problémy nemá. Jemu by obtíže způsobilo až těsné přiblížení k neutronové hvězdě nebo černé díře.

„Přechod do subprostoru!“ oznámil Ray.

Mark počkal, až pomine nával nevolnosti, který pokaždé provázel počátek nadsvětelného režimu letu, a odpoutal se.

„Něco pro spravení chuti?“ zeptal se Ray a nabídl mu sklenku whisky značky William Lawson.

„Odkdy zahajujeme misi pitím?“ zeptal se překvapeně Mark, ale sklenku si vzal.

„Od té doby, co létáme na trogloplanety,“ opáčil Ray s úšklebkem.

Jeho mimika byla od mimiky skutečných lidí k nerozeznání a Mark by přísahal, že s rostoucími zkušenostmi se ještě vylepšuje. Musí se Elsy zeptat, jestli v tom náhodou nemá prsty.

Zakroužil sklenkou a s požitkem nasál vůni třikrát přepalovaného destilátu.

„Máme několik hodin času, můžeme tedy shrnout všechno, co víme. Khova vystřídal Gezmen a ten nás okamžitě vyslal na misi, na kterou nejsme připraveni. A tvářil se přitom, bůhvíjakou z toho nemá radost. Zjistil jsi o něm něco?“ začal Mark.

Ray spokojně přikývl a pohledem přelétl obrazovky počítače. Všechno bylo v pořádku.

„Gezmen je jeden z výkonných ředitelů korporace Awa Crough a spol. Dělají snad do všeho, co souvisí s podnikáním ve vesmíru. Těžba surovin, vývoj nových kybernetických zařízení. V poslední době měli sice nějaké finanční těžkosti, ale i tak by se dalo říci, že jim patří polovina Galaxie.“

„AwaCroughova korporace je jedním z posledních velkých rodinných podniků, ne?“ zeptal se Mark.

„Přesně tak, poslední opravdu velký rodinný podnik,“ kývl Ray a luskl prsty.

Holografický projektor se na jeho pokyn poslušně spustil a vykreslil před nimi plastický obraz pěti mužů a čtyř žen nejrůznějšího věku.

„Tady je máme,“ zabručel Ray.

Obraz se změnil a ukázal nejstaršího muže.

„Claudius AwaCrough, průmyslník a politik v jednom, nejprohnanější a nejchytřejší z rodiny,“ vykládal Ray.

Mark se zájmem naslouchal a prohlížel si holoprojekci.

„AwaCrough junior, s přítelkyní,“ přešel Ray k dalšímu členu rodu.

Mark, který právě usrkával whisky, se rozkašlal.

„Stalo se něco?“ Ray se zatvářil udiveně.

Kapitán jen přikývl a obrátil do sebe zbytek drinku.

„Myslím, že vím, proč najednou letíme na Samuh III. S tou černovláskou jsem se včera potkal na jednom plážovém večírku.“

„A co dál?“ nadhodil Ray a jeho pohled zpozorněl.

„Velmi příjemná a milá dívka,“ odpověděl Mark rezervovaně.

„Ah tak!“ přikývl Ray chápavě. „Teď už zbývá zjistit, jak to AwaCrough junior zařídil, že se jeden ze zaměstnanců firmy stal prozatímním šéfem Služby pro dohled nad primitivními planetami. Projdu pár společenských databank a bulvárních plátků, naštěstí jsem všechno přehrál do našeho archivu. Vsaď se, že na to za chvíli přijdu.“

„Nechce se mi věřit, že by použil tak složitou intriku, jen aby mě na chvíli odstranil z cesty,“ zabručel Mark po nějaké době mlčení. „Podle toho, co mi Clarence říkala, už byl mezi nimi stejně konec.“

Ray se zašklebil a otcovsky pronesl: „Vy lidi se jen málokdy chováte rozumně. Navíc v lásce a válce je vše povoleno.“

„Nech svého filozofování a radši se soustřeď na databanky,“ usadil ho Mark.

Oba se zasmáli. Bylo to jen takové přátelské špičkování, i když by asi žádný z robotických inženýrů nepřipustil, že je něco podobného mezi strojem a člověkem vůbec možné.

***

„Připravte se k přechodu z nadsvětelného letu na podsvětelný!“ vybídl je palubní počítač v předpokládané době.

Mark jen nespokojeně stiskl zuby, Ray nepřestával projíždět data. Přes své vychloubání zatím na nic nepřišel. Klíč musel být ukryt opravdu hluboko.

Závrať a výpadek vědomí tentokrát Markovi připadaly ještě horší než obvykle. Přesto si nedovolil žádný odpočinek a okamžitě začal sledovat terminály.

„Samuh III,“ předešel ho Ray. „Jsme na místě. Planeta pozemského typu s jedinou rozsáhlou pevninou a klimatem připomínajícím Zemi v době ledové, případně meziledové. Kontinent je rozdělen geologickým zlomem na dvě části, severní a jižní. Podle předběžných údajů severní polovinu ovládají lovci na úrovni doby kamenné, jižní část lidi modernějšího typu, ti používají kovové, převážně bronzové, nástroje.“

Mark mezitím nastavil palubní teleskop a na monitoru se objevila několik set metrů vysoká svislá skalní stěna, táhnoucí se od horizontu k horizontu.

„Tady máme ten zlom,“ zabručel. „Vůbec se nedivím, že se ty dvě kultury nemohly smísit. Po takové skále by nevyšplhal ani nejlepší horolezec. Z geologického hlediska se ta pevninská kra rozlomila teprve nedávno. Tak před pár stovkami tisíc let. Zajímalo by mě, jestli je pravda, že mezi neandertálci a moderními lidmi došlo k válce, nebo jestli to byl jen AwaCroughův, potažmo Gezmenův výmysl.“

„Po třetím obletu kolem planety budeme mít nasnímaný celý kontinent a pak uvidíme,“ prohlásil Ray. „Ještě se na chvíli vrátím k těm databankám, možná jsem na něco narazil.“

V kabině se rozhostilo ticho rušené jen téměř neslyšitelným šumem život zabezpečujících systémů. Náhle kovově zaječel alarm dopplerovského radaru.

„Meteorit?“ zeptal se Ray a spěchal k ovládacím pultům. Markovi stačil jediný pohled na obrazovky. „Pokud meteority umějí lítat na nízké oběžné dráze, pak ano!“ procedil mezi zuby a bleskurychle změnil nastavení sledovacího systému na vyšší rozlišení.

Ray už se mezitím napojil na vnitřní okruh palubního počítače a analyzoval data.

„Vypadá to na středně velkou oběžnou stanici, naše organizace tady ale žádnou takovou laboratoř nemá!“ komentoval svá zjištění.

Radar zaječel podruhé, tentokrát hlasitějším a vyšším tónem – ten oznamoval, že cizí objekt směřuje přímo k nim.

„Vysílám varování, naši identifikaci a žádost o jejích identifikaci!“ křikl Ray.

Mark na sebe okamžitě navlékl antigravitační vestu, částečně snižující škodlivé následky přetížení, a připoutal se v křesle.

„Obávám se, že to asi nepomůže. To nejsou lidi z agentury ani od Vesmírné policie, odhaduju je spíš na pašeráky!“

„Střílí po nás!“ vykřikl Ray. „Dvě… čtyři… osm raket!“

Při posledních slovech už seděl v pilotním křesle a bleskově přepínal řízení na bojový model.

Mark věděl, že právě teď se na svého přítele může dokonale spolehnout. Jeho elektronické smysly z něj dělaly pilota o několik tříd lepšího, než byl jakýkoliv člověk. Rovnat se mu mohli jen speciální vojenští androidi, nebo takticko-navigační počítače. Sám se i s křeslem přesunul za střelecký pult a odjistil zbraňové systémy.

„To zvládneme, Neptun umí věci, o kterých ti parchanti nemají nejmenší potuchy!“

Supervýkonný fúzní motor Neptunu ve zlomku sekundy naběhl z klidového režimu na sedmdesát procent výkonu. Přetížení vmáčklo Marka do křesla a odkrvilo mu mozek, ale jeho trénovaný organismus a instinkty dokonalého kosmonauta se s tím dokázaly vyrovnat. Nepřátelské rakety nedokázaly včas zareagovat. V prvním okamžiku minuly cíl, a než stačily znovu namířit, Mark pomocí automatické protimeteoritické ochrany Neptunu tři z nich zničil.

„Vynikající, ale zbývá jich ještě pět!“ oznámil Ray. „Jsou to VS pětky, každá o sedmi stech megatunách M-TNT! Nesmíš je nechat vybuchnout blízko, nebo nás usmaží!“

Mark jen přikývl. Věděl, že právě o něco podobného se v kosmické lodi, držící se v bezpečné vzdálenosti několika tisíc kilometrů, pokusí. Zahájil nové kolo likvidační palby a inkasoval další smrtonosnou střelu. Ray zatáhl za motorový knipl ještě víc, nukleární peklo někde pod jejich nohama získalo na síle a oni se rozletěli přímo proti neznámým nepřátelům. Kvarteto raket s hlavicemi schopnými vymazat z kosmu středně velký měsíc v závěsu za nimi.

„Štítové pole,“ podařilo se Markovi zamumlat s námahou. Ray jeho rozkaz vyplnil, ještě než ta slova dozněla.

Čelo Neptunu nyní chránilo silové pole podobné kompaktní parabole. Neznámá kosmická loď už byla na dosah ruky. Obrazovky ukazovaly změť laserových i částicových paprsků snažících se Neptun smést z oběžné dráhy, ale nedokázaly prorazit silové pole. Ray však věděl, že stačí, aby se jen trochu vychýlili z kurzu, a zbraně protivníka otevřou trup Neptunu stejně jako harpuna dávného velrybáře tělo obrovského kytovce.

„Je to bojový škuner třídy HK III s posílenou výzbrojí! Pozor na rakety za námi!“ stačil ještě připomenout Ray. Vtom se dvě kosmické lodi minuly ve vzdálenosti pouhých stovek metrů. V kosmickém měřítku a při kosmických rychlostech to bylo stejné, jako by o sebe dva závodní vozy škrtly zpětnými zrcátky.

Než se palebné věže stačily přestavit do nové polohy, jedna z pětice útočných véesek se otřela o zaměřovací radar. Bojový škuner zmizel v rychle se rozrůstající ohnivé kouli. Ray okamžitě zaregistroval proud vysokoenergetických částic pronikajících Neptunem. Bleskově, navzdory přetížení, skočil před Marka a ještě s sebou stačil popadnout jeden z přenosných štítů z modifikovaného olova, sloužících k nouzové ochraně posádky při podobných nepředvídatelných případech.

V průběhu deseti sekund bylo po všem a jen záznamy na monitorech ukazovaly, že se před pár okamžiky v kosmu odehrálo smrtelné drama.

Mark si odepnul bezpečnostní popruhy a otřel pot z čela. „Nechápu, co byli zač a proč se na nás tak vrhli.“ Minulé fyzické i psychické vypětí ho viditelně unavilo, ale díky své železné konstituci se rychle vzpamatovával.

„To byla ta nejlepší obrana na krátkou vzdálenost, jakou jsem kdy viděl,“ zabručel uznale Ray.

Věděl, že on by střílet ještě líp, ale jeho místo bylo v pilotním křesle. Při střelbě na lidské cíle by si za jistých podmínek koledoval o pozdější elektronický šok.

„Myslím, že teď budeme mít klid. Zasloužíme si trochu odpočinku, než se podíváme na to, co se děje dole,“ prohlásil Mark.

Dopplerův radar se rozječel vysokým kvílivým tónem drásajícím ušní bubínky. Oba muži se otočili. Na monitoru se zpoza stínu planety vynořilo monstrum, ježící se hlavněmi těžkých zbraní.

„Bitevník! Takový jsem nikdy neviděl!“ stačil říct Mark a v té chvíli je zasáhl první úder.

Neptun se otřásl, polovina systémů v důsledku indukovaného elektronického pulzu vypadla. Ray zamrkal, jak se snažil získat kontrolu nad vlastním tělem. Druhá salva částečně prošla ochranným polem, jekot sirén se znásobil. Trup Neptunu ztratil hermetičnost, tlak v kabině poklesl. Mark, poslušný instinktů zkušeného astronauta, vytříbených k dokonalosti v průběhu služby na nebezpečných planetách, se vrhl k záchrannému modulu. Další náraz, gravitační pulz smýkl Neptunem o pár set metrů stranou a Mark přetížením ztratil vědomí.

Ray okamžitě zasáhl. Jeho hlavním cílem bylo zachránit přítele. Zdvihl Markovo tělo, několika skoky byl u jednomístného záchranného modulu a připoutal Marka do křesla. Potom z modulu vystoupil a stiskl červené tlačítko. Přechodová komora se otevřela, kontejner s bezvědomým kapitánem Služby pro dohled nad primitivními planetami se oddělil od rozpadajícího se Neptunu a zamířil do atmosféry planety.

Salva z těžkých laserů rozcupovala zbytek silového pole, superodolný trup kosmické lodi se začal tavit. Ray nehybně stál a nedbal šířícího se vakua ani chladu kosmického prostoru střídajícího se se žárem salv z neznámé vrahounské lodi. Provázel svého druha pohledem na jeho cestě a na dálku pomocí rádiového spojení přeprogramovával navigační počítač pro bezpečné přistání. V okamžiku, kdy byl hotov, se vrhl k pultu řídícímu palbu, aby vzbudil zdání odporu, zaměstnal nepřítele a nedovolil mu pronásledovat záchranný modul.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Meč proti sekeře.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.