Copyright © Stephen King, 2003

Original English title: WOLVES OF THE CALLA (DARK TOWER V)

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Translation © Linda Bartošková, 2004, 2009

Cover image: Rhett Podersoo

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský - Beta s.r.o., 2020

Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-80-7593-232-7 (ePub)

ISBN 978-80-7593-233-4 (mobi)

OBSAH

Závěrečná zápletka

VZDOR 19

Prolog Šmejdi

Část první Todes

I. Tvář na hladině

II. New York, New York

III. Mia

IV. Porada

V. Overholser

VI. Způsoby Eldů

VII. Todes

Část druhá Vyprávění příběhů

I. Pavilon

II. Suchá křivice

III. Knězův příběh (New York)

IV. Kněz pokračuje ve vyprávění (Skryté silnice)

V. Příběh o Šedém Dickovi

VI. Dědečkovo vyprávění

VII. Nokturno, hlad

VIII. Berkův obchod. Nenalezené dveře

IX. Kněz uzavírá své vyprávění (Nenalezeno)

Část třetí Vlci

I. Tajemství

II. Dogan, část I

III. Dogan, část II

IV. Krysař

V. Setkání folken

VI. Před bouří

VII. Vlci

Epilog Dveřová jeskyně

Autorova poznámka

Autorův doslov

Tato kniha je pro Franka Mullera,

který slyší hlasy v mé hlavě.

Závěrečná zápletka

Vlci z Cally jsou pátým dílem příběhu, který je inspirován básnickým vyprávěním Roberta Browninga „Childe Roland přišel k Temné věži“. Šestý díl, Zpěv Susannah, bude vydán v roce 2004. Sedmý a poslední, Temná věž, bude publikován později téhož roku.

První díl, Pistolník, vypráví o tom, jak Roland Deschain z Gileadu pronásleduje a nakonec dopadne Waltera, muže v černém, který předstíral přátelství k Rolandovu otci, ale ve skutečnosti sloužil Karmínovému králi ze vzdáleného Konečného světa. Dopadení tohoto poločlověka Waltera je pro Rolanda jedním z kroků na cestě k Temné věži, neboť doufá, že tam je možno zastavit a snad i zvrátit stále rychlejší rozpad Středosvěta a pomalé odumírání Paprsků. Podtitul tohoto románu zní NOVÝ ZAČÁTEK.

Když se s Rolandem seznamujeme, Temná věž je jeho posedlostí, jeho grálem, jeho jediným důvodem k životu. Dozvíme se, jak se Marten pokusil, když byl Roland ještě chlapec, poslat ho do vyhnanství na západ a vyřadit ho tak z té velké hry. Avšak Roland Martenovy plány dokonale zkříží, zejména díky tomu, jakou zbraň si vybral při své zkoušce mužnosti.

Steven Deschain, Rolandův otec, pošle svého syna a dva jeho přátele (Cuthberta Allgooda a Alaina Johnse) do přímořského panství Mejis, a to hlavně proto, aby chlapce dostal z Walterova dosahu. Tam se Roland setká se Susan Delgadovou, která se právě, celá vylekaná, vracela od čarodějnice, a zamiluje se do ní. Rhea z Cöosu žárlí na dívčinu krásu a je také trochu nebezpečná, protože získala jednu z velkých skleněných koulí, kterým se říká Oblouky duhy… nebo Čarodějova skla. Je jich celkem třináct, nejmocnější a nejnebezpečnější je Černá třináctka. Roland a jeho přátelé prožijí v Mejisu řadu dobrodružství, a i když vyváznou životem (a také s růžovým Obloukem duhy), Susan Delgadová, ta líbezná dívka v okně, je upálena na hranici. Tento příběh se vypráví ve čtvrtém díle, Čaroděj a sklo. Podtitul tohoto románu zní VHLED.

Během vyprávění o Věži zjistíme, že pistolníkův svět má jakýsi zásadní a strašlivý vztah k našemu světu. Toto spojení se poprvé projeví, když Jake, chlapec z New Yorku z roku 1977, potká na pouštní dostavníkové stanici Rolanda, řadu let po smrti Susan Delgadové. Mezi Rolandovým a naším světem jsou dveře, a jedněmi z nich je smrt. Jake se ocitne na pouštní dostavníkové stanici poté, co ho kdosi strčil na Čtyřicáté třetí ulici do silnice a přejelo ho auto. To auto řídil Enrico Balazar. Ten, kdo Jakea strčil, byl zločinecký sociopat Jack Mort, Walterův představitel na newyorské úrovni Temné věže.

Než Jake a Roland doženou Waltera, Jake znovu zemře… tentokrát kvůli pistolníkovi, který je postaven před trýznivou volbu: buď jeho symbolický syn, nebo Temná věž. Vybere si Věž. Jakeova poslední slova předtím, než padne do propasti, znějí: „Tak jdi – jsou jiné světy než tento.“

Poslední střetnutí mezi Rolandem a Walterem se odehraje u Západního moře. Hovoří spolu celou noc a muž v černém vyloží Rolandovi budoucnost pomocí zvláštního balíčku tarotových karet. Roland se má soustředit zejména na tři karty – Vězně, Paní stínů a Smrt („nikoli pro tebe, pistolníku“).

Kniha Tři vyvolení (s podtitulem OBNOVA) začíná na pobřeží Západního moře zanedlouho poté, co se Roland probudí po střetu s Walterem. Na vyčerpaného pistolníka zaútočí horda masožravých „humroidů“, a než jim Roland stačí utéct, je vážně zraněn, přijde o dva prsty na pravé ruce a dostane vážnou infekci. Roland se znovu vydá na cestu po pobřeží Západního moře, i když je nemocný a možná umírá.

Cestou narazí postupně na troje dveře, které stojí volně na břehu. Všechny se otevírají do New Yorku, ale do tří různých kdy. Z roku 1987 Roland vytáhne Eddieho Deana, Vězně heroinu. Z roku 1964 vytáhne Odettu Susannah Holmesovou, ženu, která přišla o nohy, když ji sociopat Jack Mort strčil pod kola projíždějícího metra. Je to Paní stínů, které se v hlavě skrývá druhá, násilnická osobnost. Ta skrytá žena, krutá a lstivá Detta Walkerová, je odhodlána zabít Rolanda i Eddieho, když ji pistolník vtáhne do Sředosvěta.

Roland si myslí, že možná zvolil všechny tři v osobě Eddieho a Odetty, protože v Odettě jsou ve skutečnosti dvě osoby, ale když se Odetta a Detta spojí do jediné Susannah (hlavně díky lásce a odvaze Eddieho Deana), pozná pistolník, že tomu tak není. Zjistí ještě něco: mučí ho vzpomínky na Jakea, chlapce, který ve chvíli smrti mluvil o jiných světech.

Pustiny, podtitul SMÍŘENÍ, začínají paradoxem: Rolandovi připadá, že Jake je zároveň živý i mrtvý. Jakea Chamberse, který žije v New Yorku koncem 70. let minulého století, pronásleduje stejná otázka: živý, nebo mrtvý? Jak to s ním je? Když Roland, Eddie a Susannah zabijí obřího medvěda, který se jmenoval Mir (tak mu říkal Starý lid, který ze strachu odešel) nebo Šardik (tak mu říkali Velcí staří, již ho postavili), jdou všichni tři po stopách zvířete a objeví stezku Paprsku, známou pod jménem „od Šardika k Maturinovi, od Medvěda k Želvě“. Kdysi bylo Paprsků šest a spojovaly dvanáct portálů, které označují okraje Středosvěta. V bodě, kde se Paprsky kříží, ve středu Rolandova světa (a všech světů), stojí Temná věž, svorník všech kde a kdy.

V Rolandově světě už Eddie a Susannah nejsou vězni. V lásce a shodě se stávají také pistolníky, takže jsou plnohodnotnými účastníky výpravy a následují Rolanda, posledního seppe-sai (prodavače smrti), po stezce Šardika, po cestě Maturina.

V mluvícím kruhu nedaleko od portálu Medvěda je čas zhojen, paradox skončí a přivedou skutečného třetího. Jake se vrátí do Středosvěta v závěru nebezpečného obřadu, kdy si všichni čtyři – Jake, Eddie a Susannah i Roland vzpomenou na tváře svých otců a zhostí se svých úkolů se ctí. Zanedlouho se ze čtveřice stane pětice, protože Jake se spřátelí s brumlákem. Brumláci, kteří vypadají jako kříženci jezevce, mývala a psa, dovedou trochu mluvit. Jake svého nového přítele pojmenuje Ochu.

Cesta zavede poutníky k Ludu, kde zdegenerovaní potomci dvou starých politických frakcí pokračují v dávno započatých bojích. Než k městu dojdou, dorazí do malého městečka River Crossing, kde stále přebývá několik stařičkých pamětníků starých časů. Poznají v Rolandovi také pamětníka dob, než se svět hnul, a uctí jeho i jeho společníky. Staří lidé jim povědí o jednokolejném vlaku, který možná stále jezdí z Ludu do pustin, po stezce Paprsku směrem k Temné věži.

Jakea ta novina poleká, ale nijak nepřekvapí; než ho vytáhli z New Yorku, dostal dvě knihy z obchodu, jehož majitelem byl muž se jménem hodným zamyšlení: Calvin Věž. Jedna knížka je plná hádanek, ale stránky s odpověďmi jsou vytrženy. Druhá kniha, Karlík Šš-šš, je dětský příběh, který však ve Středosvětě zní temnými ozvěnami. Například slovo kar v Ušlechtilé řeči, kterou se Roland učil v Gileadu, znamená smrt.

Teta Talitha, matriarcha River Crossingu, dává Rolandovi stříbrný křížek na krk a družina pokračuje v cestě. Cestou po vratkém mostě přes řeku Send Jakea unese umírající (a velmi nebezpečný) psanec Gasher. Ten odvede mladého zajatce později k Tikytákovi, poslednímu vůdci politické frakce zvané Šedí.

Roland s Ochem se vydá za Jakem a zatím Eddie a Susannah najdou Kolíbku ludskou, kde se probudí vlak Blaine Mono. Blaine je poslední pozemní nástroj rozsáhlého počítačového systému, který leží pod městem Lud, a zajímá ho už jen jedno: hádanky. Slíbí, že vezme poutníky na konečnou stanici železnice… Pokud mu dají hádanku, kterou nedokáže rozluštit. Jinak, říká Blaine, jejich cesta skončí smrtí: hromu strom.

Roland Jakea zachrání a Tikytáka považuje za mrtvého. Jenomže Andrew Quick není mrtvý. Poloslepého a se strašlivou ranou v obličeji ho zachrání muž, který si říká Richard Fannin. Fannin se však představí jako Bezvěký cizinec, démon, před kterým byl Roland varován.

Poutníci pokračují v cestě z umírajícího města Lud v jednokolejném vlaku. Skutečnost, že opravdový mozek vlaku existuje v počítačích, které zůstávají daleko za nimi, nijak nemění jejich situaci a vlak ve tvaru růžového projektilu se zatím řítí po chatrné koleji kamsi po stezce Paprsku rychlostí překračující dvanáct set kilometrů za hodinu. Jejich šancí, jak přežít, je položit Blaineovi hádanku, na kterou počítač nedokáže odpovědět.

Na začátku dílu Čaroděj a sklo Eddie takovou hádanku skutečně položí a zničí Blainea jedinečnou lidskou zbraní: nelogičností. Vlak dojede do stanice, která je další verzí města Topeka v Kansasu, vylidněného chorobou zvanou „superchřipka“. Když se znovu vydají na cestu po stezce Paprsku (nyní v apokalyptické podobě mezistátní silnice č. 70), vidí znepokojivé nápisy. SLÁVA KARMÍNOVÉMU KRÁLI, stojí na jednom. BACHA NA KRÁČEJÍCÍHO FRAJERA, radí druhý. A jak si pozorní čtenáři připomenou, Kráčející frajer má jméno, které se velmi podobá Richardu Fanninovi.

Roland poví přátelům příběh o Susan Delgadové a pak přijdou k paláci ze zeleného skla, postavenému napříč silnicí, paláci, který se velmi podobá tomu, jejž hledala Dorotka Vichrová v Čaroději ze země Oz. V trůnní síni toho velkého hradu potkají nikoli Velkého a strašného Oze, ale Tikytáka, posledního uprchlíka z velkého města Lud. Tikyták zemře a ukáže se skutečný čaroděj. Je to Rolandův dávný přízrak, Marten Široplášť, v jiných světech známý jako Randall Flagg, jinde jako Richard Fannin a ještě jinde jako John Farson (Dobrý muž). Roland a jeho přátelé toto zjevení, které je naposledy varuje, aby zanechali své cesty k Věži („Proti mně každá pistole selže, Rolande, kamaráde stará,“ řekne pistolníkovi.), nedokážou zabít, ale dokážou se ho zbavit.

Poté, co ho naposledy vtáhlo Čarodějovo sklo, a po posledním strašlivém odhalení – že Roland z Gileadu zabil vlastní matku, protože ji považoval za čarodějnici Rheu – se cestovatelé znovu ocitnou ve Středosvětě a znovu na stezce Paprsku. Opět se vydají na výpravu a právě zde je zastihneme na prvních stránkách knihy Vlci z Cally.

Tato zápletka nikterak neshrnuje první čtyři knihy z cyklu Věž; pokud jste je dosud nečetli, radím vám, abyste to udělali, nebo tuto knihu odložili. Jde o pouhé součásti jediného dlouhého příběhu a uděláte líp, když je budete číst od začátku do konce, než abyste začínali zprostředka.

„Pane, za nás mluví olovo.“

– Steve McQueen, Sedm statečných

„Nejdřív přicházejí úsměvy, potom lži.

Poslední je střelba.“

– Roland Deschain z Gileadu

Ta krev, která v tobě proudí,

proudí i ve mně,

když pohlédnu do zrcadla,

je to můj obličej, co vidím.

Vezmi mě za ruku,

opři se o mě,

jsme skoro volní,

putující chlapče.

– Rodney Crowell

VZDOR
19

Prolog
Šmejdi

1

Tianovi se dostalo požehnání (i když takové slovo by použil málokterý farmář) tří políček: měl Poříční pole, kde jeho rodina od nepaměti pěstovala rýži, pole U cesty, kde Jaffordsové stejně dlouhé roky a řadu generací pěstovali řepu, dýni a kukuřici, a Svinské pole, úhor, kde se rodilo kamení, mozoly a zmařené naděje. Tian nebyl první Jaffords, který byl odhodlán z těch dvaceti akrů za domem něco udělat; jeho děda, v mnoha jiných ohledech obdařený zdravým rozumem, byl přesvědčen, že je tam zlato. Tianova máma byla stejně tak přesvědčena, že se tam bude dařit porinu, vzácnému koření. Tian byl zase postižený madrigalem. Na Svinském poli bude madrigal samozřejmě růst. Musí tam růst. Získal tisícovku semen (a že ho stála jmění), která si schoval pod prkennou podlahou v ložnici. Teď už jenom zbývalo zorat Svinské pole a příští rok mohl sít. O takové práci se však lehko mluví, hůř se udělá.

Jaffordsovi byli požehnáni dobytkem a také třemi mezky, ale kdyby se člověk pokoušel využít k práci mezka na Svinském poli, zbláznil by se. To zvíře, které by mělo tu smůlu, že by na něj ta povinnost připadla, by nejpozději v poledne prvního dne padlo se zlámanýma nohama nebo se smrtelnými štípanci. Před několika lety jeden z Tianových strýců na žihadla málem doplatil. Přiběhl domů, křičel z plných plic a v patách se mu hnalo hejno obrovských muťáckých vos se žihadly jako dráp.

Našli jejich hnízdo (no, našel ho Andy; Andy si z vos nic nedělal, ať byly sebevětší) a vypálili je petrolejem, ale mohly by tam být další. A byly tam díry. Zrádné mrchy, byla jich spousta a vypálit díry přece nejde, že? Nejde. Svinské pole se nacházelo v místě, kterému předkové říkali „rozviklaná zem“. Proto tam bylo skoro tolik děr jako kamení, nemluvě o nejméně jedné jeskyni, ze které táhl průvan ohavně smrdící hnilobou. Kdoví jací bubáci a mluvící démoni se schovávají v jejích temných útrobách?

A nejhorší díry nebyly tam, kde je člověk (nebo mezek) vidí. To vůbec ne, pane, ani náhodou. Pasti lámající nohy se vždycky schovávaly v nevinných trsech plevele a vysoké trávy. Mezek tam šlápne, pak to suše praskne, jako když se zlomí větev, a už ta zatracená potvora leží na zemi, cení zuby, koulí očima a bolestí hýká do nebe. A nepřestane, dokud ji nezbavíte trápení, a v Calla Bryn Sturgisu má dobytek cenu, dokonce i takový dobytek, u kterého se zdravý rodokmen tolik nesleduje.

Tian proto oral se sestrou zapřaženou v postroji. Nebylo důvodu, proč ne. Tia byla šmejdka, proto se sotva hodila k něčemu jinému. Byla to mohutná holka – šmejdi často narostli do ohromné velikosti – a byla ochotná, Člověk Ježíš nechť ji miluje. Ten Stařec jí udělal ježíšovský stromek, kterému říkal kruzi-fix, a ona ho všude nosila. Houpal se teď sem a tam a bouchal ji do zpocené kůže, když tahala.

Rameny obloženými koženým postrojem táhla pluh, který Tian řídil starými habrovými držadly a tahem za sestřiny kožené opratě. Škubal jimi, cloumal držadly a přitom mručel, když se radlice pluhu zabořila hluboko a hrozilo, že uvázne. Byl konec Plné země, ale tady na Svinském poli bylo vedro jako uprostřed léta. Tia měla montérky tmavé a propocené, lepily se jí na dlouhá masitá stehna. Pokaždé, když Tian trhl hlavou, aby odhodil vlasy z očí, odlétla z něj sprška potu.

„Hej, ty mrcho!“ zakřičel. „Tamhle ten kámen nám zlomí pluh, seš slepá?“

Není slepá ani hluchá. Je prostě šmejdka. Zabrala doleva, a pořádně. Tian za ní přepadl krkolomně dopředu a narazil si holeň o jiný kámen, který neviděl a který pluh zázrakem minul. Když ucítil, jak mu ke kotníku stékají první teplé pramínky krve, napadlo ho (nikoli poprvé), jaké šílenství to sem Jaffordse vždycky pudilo. V hloubi duše tušil, že madrigalu se tu nebude dařit o nic víc než předtím porinu, i když ďáblova tráva se tu pěstovat dala. Jo, mohl by si tím svinstvem osít celých dvacet akrů, kdyby chtěl. Trik spočíval spíš v tom, jak ji udržet mimo, to byla vždycky první práce o Nové zemi. Ona totiž –

Pluh sebou trhl napravo a pak vpřed a skoro mu vytrhl paže z kloubů. „Prr!“ zakřičel. „Pomalu, holka! Nový mi nenarostou, když mi je urveš, víš?“

Tia otočila širokou, zpocenou, prázdnou tvář k nebi s nízko plujícími mračny a zahýkala smíchy. Člověče Ježíši, ona dokonce hýká jako osel. Jenže to byl smích, lidský smích. Tian by rád věděl, občas se té otázce neubránil, jestli ten smích něco znamená. Rozumí něčemu z toho, co jí říká, nebo jenom reaguje na tón řeči? Chápali někteří šmejdi –

„Dobrý den, sai,“ ozval se za ním hlasitý a téměř bezbarvý hlas. Majitel hlasu si nevšímal Tianova překvapeného výkřiku. „Příjemné dny a nechť trvají na zemi dlouho. Přicházím z daleké cesty a jsem vám k službám.“

Tian se prudce obrátil, uviděl tam stát Andyho – vysokého přes dva metry – a vzápětí se skoro natáhl jak široký, tak dlouhý, protože sestra právě udělala další obrovitý krok vpřed. Opratě mu vylétly z rukou a omotaly se mu kolem krku, jen to plesklo. Tia, která si neuvědomovala nebezpečí, udělala další mohutný krok. V tu chvíli zůstal Tian bez dechu. Zdušeně hekl a chytil opratě za smyčku. Andy to všechno sledoval se svým obvyklým širokým, nic neříkajícím úsměvem.

Tia znovu zabrala a Tian ztratil půdu pod nohama. Přistál na kameni, který se mu prudce zapíchl mezi půlky, ale aspoň že mohl znovu dýchat. Aspoň chvilku. Zatracené všivé pole! Vždycky bylo takové! Vždycky takové bude!

Tian popadl koženou smyčku dřív, než se mu mohla znovu stáhnout kolem krku, a zaječel: „Prr, potvoro! Stůj, jestli nechceš, abych ti ty tvoje obrovský a zbytečný cecky utrhl!“

Tia docela ochotně zastavila a ohlédla se, aby zjistila, co se děje. Usmála se ještě víc. Zvedla jednu svalnatou paži – leskla se potem – a ukázala prstem. „Andy!“ pronesla. „Přišel Andy!“

„Nejsem slepej,“ zahučel Tian, vyhrabal se na nohy a třel si zadnici. Krvácel i tam? Dobrý Člověče Ježíši, měl pocit, že ano.

„Dobrý den, sai,“ pozdravil Andy i ji a třikrát si poklepal na kovové hrdlo kovovými prsty. „Dlouhé dny a příjemné noci.“

I když Tia slyšela nejméně tisíckrát, jak zní obvyklá odpověď – A tobě dvojnásob –, dokázala akorát obrátit širokou idiotskou tvář k nebi a znovu zahýkat smíchy jako osel. Tiana to kupodivu zabolelo, nikoli v pažích nebo v krku nebo ve zhmožděném zadku, ale u srdce. Matně si vzpomínal, jaká byla jako malá: hezká a hbitá jako vážka, chytrá jak jen si člověk může přát. Potom –

Ale než stačil domyslet, ozvala se předtucha. Srdce mu kleslo jako kámen. Ta novina musela přijít, zrovna když jsem tady, pomyslel si. Tady na tom zastrčeném poli, kde se ničemu nedaří a všechno končí špatně. Stejně už byl čas, že? Byl přímo nejvyšší čas.

„Andy,“ řekl.

„Ano!“ usmál se Andy. „Andy, váš přítel! Vrátil se z daleké cesty a je vám k službám. Ráčil byste svůj horoskop, sai Tiane? Je Plná země. Měsíc je červený, nazývá se Měsíc lovkyně, to jest nazývá se tak ve Středosvětě. Ozve se vám přítel! Bude se vám dařit v obchodních záležitostech! Dostanete dva nápady, jeden dobrý a jeden špatný –“

„Ten špatný byl, že jsem šel orat tohle pole,“ přerušil ho Tian. „Vykašli se na ten zatracený horoskop, Andy. Proč jsi tady?“

Andy se zřejmě nemohl usmívat ustaraně – přece jen to byl robot, poslední v Calla Bryn Sturgisu, to jest na celá kola a míle kolem –, ale Tianovi se zdálo, že se opravdu tváří ustaraněji. Robot vypadal jako dětská kresba představující dospělého, byl nemožně vysoký a nemožně hubený. Nohy a paže měl stříbřité. Hlavu představoval válec z nerezové oceli s elektrickýma očima. Tělo, rovněž pouhý válec, byl zlatý. Uprostřed – tam, kde by měl člověk hrudník – měl vyražen nápis:

NORTH CENTRAL POSITRONICS, LTD.

VE SPOLUPRÁCI SE

STROJÍRNAMI LaMERK

UVÁDÍ VÝROBEK

ANDY

Vzor: POSEL (Mnoho dalších funkcí)

Sériové číslo DNF-44821-V-63

Proč a jak tenhle krám přežil, když všichni další roboti zmizeli – a to už před řadou generací –, Tian nevěděl a ani ho to nezajímalo. Robota bylo možno zahlédnout kdekoliv v Calle (nikdy se nezatoulal mimo hranice kraje), jak si vykračuje na svých nemožně tenkých stříbrných nohách, rozhlíží se, chvílemi pocvakává, když si ukládá (nebo vymazává – kdo ví?) informace. Zpíval písně, roznášel klepy a zvěsti z jednoho konce městečka na druhý – Andy, Robot vzoru Posel, byl neúnavný chodec – a zdálo se, že mu působí radost, když může kdekomu rozdávat věštby, i když v obci panovalo přesvědčení, že jsou k ničemu.

Robot však měl ještě jednu funkci, a ta k něčemu byla.

„Proč jsi tady, ty hromado šroubů a plechu? Odpověz mi! Jsou to Vlci? Přicházejí z Hromové tišiny?“

Tian stál a hleděl vzhůru Andymu do hloupého usměvavého kovového obličeje, pot na těle mu vychládal a modlil se vší mocí, aby ten pitomý krám řekl, že ne, a pak aby mu znovu nabídl horoskop nebo že třeba zazpívá „Zelený kukuřičný pláně“, všech dvacet nebo třicet slok.

Jenže všechno, co Andy řekl, stále s úsměvem, bylo: „Ano, sai.“

„Kriste a Člověče Ježíši,“ pronesl Tian (Stařec mu vnukl myšlenku, že ta dvě jména znamenají totéž, ale nikdy se nenamáhal, aby o tom hlouběji přemýšlel). „Kolik je času?“

„Jeden měsíc složený z dnů, než přijdou,“ odpověděl Andy stále s úsměvem.

„Od úplňku do úplňku?“

„Skoro tak, sai.“

Takže třicet dnů, víceméně. Třicet dnů do Vlků. A nemá smysl doufat, že se Andy plete. Nikdo neměl ponětí, jak robot pozná s takovým předstihem, že se Vlci blíží z Hromové tišiny, prostě to poznal. A nikdy se nemýlil.

„Sper tě ďas za ty špatný zprávy!“ vykřikl Tian a měl vztek, že se mu třese hlas. „K čemu seš?“

„Promiňte, že je ta zpráva špatná,“ řekl Andy. V útrobách mu slyšitelně cvaklo, oči mu zablýskly jasnější modří a couvl o krok. „Nechtěl byste, abych vám řekl horoskop? Je konec Plné země, doba obzvláště příznivá pro dokončování starých záležitostí a seznamování s novými lidmi –“

„A sper ďas i ty tvoje falešný proroctví!“ Tian se shýbl, sebral hroudu hlíny a hodil ji po robotovi. Od Andyho kovové kůže se odrazil kámen ukrytý v hroudě. Tia vyjekla a pak se rozbrečela. Andy couvl o další krok, jeho stín se po Svinském poli táhl do dálky. Ale ten jeho protivný, hloupý úsměv nezmizel.

„A co písničku? Kus na sever od města jsem se od Manni naučil jednu zábavnou, jmenuje se V čase ztrát volej Boha.“ Odněkud z hloubi Andyho útrob zaznělo nejisté kvílení píšťaly, provázené vlnkami klavírních akordů. „Zní takto –“

Po tvářích mu stékal pot a svědivá varlata se mu lepila ke stehnům. Pronikavý pach vlastní bláznivé posedlosti. Tiino hýkání s hloupým obličejem obráceným k nebi. A tenhle idiotský robot přinášející špatné zprávy se mu chystá zazpívat nějakou mannijskou nábožnou píseň.

„Buď zticha, Andy.“ Promluvil docela rozumně, i když se zaťatými zuby.

„Sai,“ souhlasil robot a pak milosrdně zmlkl.

Tian přistoupil ke své vyjící sestře, objal ji jednou paží a ucítil při tom její sytý (ale ne tak docela nepříjemný) pach. Z ní nečišela žádná posedlost, jenom práce a poslušnost. Vzdychl a pak ji začal hladit po roztřesené paži.

„Nech toho, ty uhýkaná mrcho,“ řekl. Slova byla možná krutá, ale tón zněl neobyčejně laskavě, a ona reagovala na tón. Začala se uklidňovat. Oblouk jejího boku tlačil bratra těsně pod hrudník (byla o celou stopu vyšší) a každý cizinec, který by šel okolo, by se nejspíš zastavil a zadíval se na ně, protože by užasl nad tím, jak jsou si podobní ve tváři, ale jak rozdílně jsou velcí. Přinejmenším ta podoba však byla oprávněná: byli dvojčata.

Uklidnil sestru laskavostmi prokládanými nadávkami – za ta léta od doby, kdy se vrátila z východu jako šmejdka, ty dva druhy výraziva Tianu Jaffordsovi docela splynuly –, až nakonec přestala naříkat. A když nebem ve smyčkách proletěl rezák a jako obvykle několikrát skřehotavě zakáchal, ukázala na něho a zasmála se.

V Tianovi sílil pocit, který byl jeho nátuře tak cizí, že ho ani nepoznával. „To není správný,“ pronesl. „V žádným případě. Člověče Ježíši a všichni bozi, co vás je, není to správný.“ Podíval se k východu, kde se kopce ztrácely až ve stoupající hradbě tmy, což mohla být mračna, jenže nebyla. Byl to okraj Hromové tišiny.

„Není správný, co s náma provedli.“

„Určitě si nechcete poslechnout svůj horoskop, sai? Vidím třpytivé mince a krásnou tmavou dámu.“

„Tmavé dámy se budou muset beze mě obejít,“ řekl Tian a začal stahovat sestře postroj z širokých ramen. „Jsem ženatý a ty to určitě dobře víš.“

„Mnohý ženatý muž si pořídil klisničku,“ poznamenal Andy. Tianovi to připadalo skoro opovážlivé.

„Ale ne ten, co miluje svou manželku.“ Tian si hodil postroj přes rameno (vyrobil ho sám, jelikož ve stájích vládl pozoruhodný nedostatek lidských postrojů) a otočil se k domovu. „A rozhodně žádný farmář. Ukaž mi farmáře, který si může dovolit klisničku, a já políbím ten tvůj naleštěnej zadek. Krucinál, Tio. Hejbni sebou.“

„Domů?“ zeptala se.

„Správně.“

„Oběd doma?“ Dívala se na něj omámeným, roztouženým pohledem. „Zemáky?“ Odmlčela se. „Omáčka?“

„Jasně,“ ujistil ji Tian. „Proč ne, sakra?“

Tia zavýskla a rozběhla se k domu. Když běžela, bylo v ní cosi téměř úctyhodného. Jak kdysi poznamenal jejich otec, chvíli předtím, než ho odnesl podzim: „Chytrá nebo tupá, je to pořádný kusanec v pohybu.“

Tian šel pomalu za ní, hlavu skloněnou, a dával pozor na díry, kterým se jeho sestra zřejmě dokázala vyhnout, aniž se na ně podívala, jako by kdesi hluboko v sobě měla všechny zmapované. Ten divný nový pocit stále sílil. Vztek znal – každý farmář, který někdy ztratil krávu kvůli mléčné horečce nebo se díval, jak letní krupobití mlátí kukuřici, ho zažil spousty –, ale toto bylo hlubší. Byl to vztek, ale nějak nový. Šel pomalu, hlavu skloněnou, pěsti zaťaté. Neuvědomil si, že Andy jde za ním, dokud robot nepronesl: „Mám ještě jinou zprávu, sai. Severozápadně od městečka, na stezce Paprsku, jsou cizinci z Vnějšího světa –“

„Seru na Paprsek, seru na cizince a seru na tvůj plechovej zadek,“ utrhl se Tian. „Nech mě být, Andy.“

Andy chvilku stál na místě, obklopený kamením a trávou a jalovými hroudami Svinského pole, toho nevděčného kusu Jaffordsovy půdy. Relé uvnitř cvakala. Oči mu blýskaly. A rozhodl se, že si půjde promluvit se Starcem. Stařec mu nikdy neříkal, že sere na jeho plechovej zadek. Stařec si vždycky rád poslechl horoskop.

A vždycky ho zajímali cizinci.

Andy zamířil k městečku a k Panně Marii Klidného srdce.

2

Zalia Jaffordsová neviděla, jak se manžel a švagrová vracejí ze Svinského pole. Neslyšela, jak Tia několikrát ponořila hlavu do sudu na dešťovou vodu před stodolou a pak odfrkla mokrými rty jako kůň. Zalia byla za domem na jižní straně, věšela prádlo a dávala pozor na děti. Netušila, že je Tian zpátky, dokud ho neuviděla v kuchyňském okně, jak ji pozoruje. Překvapilo ji už to, že ho tam vidí, ale ještě víc ji překvapilo, jak vypadá. V obličeji byl popelavě šedý, jen na lícních kostech mu vyskočily dvě jasně červené skvrny a třetí mu svítila uprostřed čela jako dobytčí značka.

Vhodila zbytek kolíčků, které stále držela v ruce, zpátky do koše s prádlem a zamířila k domu.

„Kam jdeš, mami?“ zavolal Heddon a vzápětí se přidala Hedda: „Kam jdeš, ma-míí?“

„Ale nikam,“ odbyla je. „Jenom dávejte pozor na svoje mladší bratříčky a sestřičku.“

„Próó-óóč?“ zakňourala Hedda. Dovedla to svoje kňučení k dokonalosti. Jednoho dne ho protáhne ještě o něco víc a matka jí na místě rozrazí hlavu.

„Protože jste nejstarší,“ odpověděla.

„Ale –“

„Zavři pusu, Heddo Jaffordsová.“

„Dáme na ně pozor, mami,“ řekl Heddon. Její Heddon si dal vždycky říct. Asi nebyl tak bystrý jako jeho sestra, ale bystrost neznamenala všechno. Zdaleka ne. „Chceš, abych dověšel to prádlo?“

„Heddonééé.“ To byla jeho sestra. Znovu to rozčilující kňučení. Ale Zalia na ně neměla čas. Jenom letmo se podívala na ostatní: Lymana a Liu, kterým bylo pět, a Arona, kterému byly dva roky. Aron seděl nahý na zemi a spokojně třískal dvěma kameny o sebe. Představoval vzácnost, protože se narodil jako jedinák, a jak jí ho ženské z vesnice záviděly! Protože Aron bude vždycky v bezpečí. Jenže ostatní, Heddon a Hedda… Lyman a Lia…

Najednou pochopila, co může znamenat, že se muž vrátil takhle v poledne. Modlila se k bohům, aby to tak nebylo, jenže když vešla do kuchyně a uviděla, jak se dívá ven na děti, získala téměř jistotu.

„Řekni mi, že to nejsou Vlci,“ zachraptěla horečně. „Řekni, že nejsou.“

„Jsou,“ odpověděl Tian. „Třicet dní, říká Andy – od úplňku do úplňku. A v tom se Andy nikdy –“

Než mohl pokračovat, přimáčkla si Zalia Jaffordsová ruce ke spánkům a vykřikla. Hedda na dvorku vyskočila. Vzápětí se rozběhla k domu, ale Heddon ji chytil a zadržel.

„Přece neodvedou Lymana a Liu, když jsou tak malí, že ne?“ zeptala se ho. „Heddu nebo Heddona možná, ale ty maličké přece ne? Přece jim bude šest až za půl roku!“

„Vlci si odvedli už tříleté a ty to víš,“ řekl Tian. Otvíral a zavíral dlaně pořád dokola. Ten pocit v něm neustále narůstal – pocit, který byl silnější než pouhý vztek.

Podívala se na něj a slzy se jí hrnuly po tváři.

„Možná je čas zarazit to.“ Tian promluvil hlasem, který sotva poznával.

„To přece nejde!“ zašeptala. „Jak bychom ve jménu bohů mohli?“

„Nevím,“ zahučel. „Ale pojď sem, ženo, prosím tě.“

Přišla, naposledy se ohlédla po pěti dětech na zadním dvorku – jako by se chtěla ujistit, že tam pořád jsou, že je žádní Vlci ještě neodvedli – a pak přešla obývací pokoj. V rohu na židli u vyhaslého ohniště seděl dědeček, hlavu skloněnou, dřímal a z vrásčitých bezzubých úst mu tekly sliny.

Z tohoto pokoje byla vidět stodola. Tian přitáhl manželku k oknu a ukázal. „Podívej se,“ řekl. „Všimla sis jich, ženo? Vidíš je pořádně?“

Jistěže viděla. Tianova sestra, vysoká šest a půl stopy, si právě stáhla šle montérek z ramen a velká ňadra se jí leskla vodou, jak si na ně cákala ze sudu dešťovku. Ve vratech do stodoly stál Zalman, Zaliin vlastní bratr. Byl vysoký téměř sedm stop, statný byl skoro jako lord Perth, vysoký jako Andy a měl stejně prázdný výraz jako ta dívka. Urostlý mládenec, když se dívá na urostlou mladici s odhalenými ňadry, by měl v rozkroku důkladnou bouli, ale Zalman ne. A nikdy mít nebude. Byl šmejd.

Otočila se k Tianovi. Dívali se na sebe, muž a žena, kteří nebyli šmejdi, ale to jen díky slepé šťastné náhodě. Pokud jim bylo známo, stejně tak na jejich místě mohli stát Zalman a Tia a dívat se ke stodole na Tiana a Zaliu, s těly tak statnými, ale ducha tak mdlého.

„Jistěže vidím,“ řekla mu. „Myslíš si, že jsem slepá?“

„A nepřeješ si někdy, abys byla?“ zeptal se. „Když je tak vidíš?“

Zalia neodpověděla.

„Není to správné, ženo. Není to správné. A nikdy nebylo.“

„Ale už od nepaměti –“

„Kašlu na od nepaměti!“ zařval Tian. „Jsou to děti! Naše děti!“

„Takže bys radši nechal Vlky, aby vypálili Callu do základů? Aby nám všem podřezali krk a oči usmažili v hlavě? Protože to se už stalo. To přece víš.“

Věděl, dobře to věděl. Ale kdo uvede věci do správného řádu, když ne muži z Calla Bryn Sturgisu? V těchto končinách rozhodně nebyly žádné úřady ani žádný šerif, urozený nebo neurozený. Byli odkázáni sami na sebe. Dokonce i v těch dávných dobách, kdy ve Vnitřních panstvích vládlo světlo a pořádek, zde se podobného světla nedostávalo. Toto bylo pohraničí a život tady byl vždycky zvláštní. Potom začali přicházet Vlci a život se stal ještě mnohem podivnějším. Kdy to vlastně začalo? Před kolika generacemi? Tian nevěděl, ale podle jeho názoru byl „od nepaměti“ přehnaný výraz. Vlčí nájezdy do pohraničních vesnic začaly, když byl dědeček mladý – dědečkovo dvojče unesli, když sourozenci seděli na zemi a hráli drápky. „Zebrali ho, páč byl blížejc k cestě,“ vyprávěl jim dědeček (mnohokrát). „Dyž bych tehdá vyšel z baráku první já, byl bych blížejc k cestě já a oni by zebrali mě, Bůh je dobrý!“ Pak vždycky políbil dřevěný krucifix, který mu dal Stařec, pozvedl ho k nebi a zachechtal se.

Jenomže dědečkovi vyprávěl zase jeho dědeček, že za jeho časů – což bylo před pěti nebo možná dokonce šesti generacemi, pokud Tian počítal dobře – nebyli žádní Vlci, kteří vyráželi z Hromové tišiny na šedých koních. Jednou se Tian toho starého muže zeptal: A děti se tehdy skoro všechny rodily po dvou? Zmínil se o tom někdo ze starých? Dědeček o tom dlouho uvažoval a pak zavrtěl hlavou. Ne, nevzpomínal si, co říkali pamětníci o dětech, tak nebo onak.

Zalia se na něho úzkostlivě dívala. „Nejsi v náladě, abys o takových věcech přemýšlel, určitě ne, když ses celé dopoledne trmácel po tom kamenitém poli.“

„Moje uvažování nezmění nic na tom, kdy přijdou nebo koho seberou,“ řekl Tian.

„Neprovedeš nějakou hloupost, Tiane, že ne? Nějakou hloupost, a úplně sám?“

„Ne,“ řekl.

Ani nezaváhal. Už začal kout plány, pomyslela si a dovolila, aby v ní zasvítil paprsek naděje. Proti Vlkům nemohl Tian určitě nic svést – nikdo z nich nemohl –, ale rozhodně nebyl hloupý. Ve farmářské vesnici, kde většina mužů nemyslela dál než na sadbu příští brázdy (nebo na sadbu svých ztuhlých kolíků o sobotní noci), představoval Tian jistou zvláštnost. Uměl napsat své jméno, uměl napsat MILUJI TĚ, ZALLIE (a tím ji získal, i když ona ta slova napsaná v hlíně nedokázala přečíst), uměl sčítat a také počítat od velkého čísla k malému, což bylo ještě těžší, jak sám říkal. Že by…?

Cosi v ní nechtělo tu myšlenku dokončit. Ale když její mateřské srdce pomyslelo na Heddu a Heddona, Liu a Lymana, cosi v ní chtělo doufat. „Tak co tedy?“

„Svolám obecní shromáždění. Pošlu pírko.“

„Přijdou?“

„Až uslyší tu novinu, každý muž v Calle se probudí. Promluvíme si o tom. Možná že tentokrát budou chtít bojovat. Možná budou chtít bojovat za svoje děti.“

Za nimi se ozval nakřáplý stařecký hlas: „Vy hovada pitomý.“

Tian a Zalia se ruku v ruce otočili a podívali se na staříka. Hovada bylo tvrdé slovo, ale Tian soudil, že děda se na ně – na něho – dívá docela laskavě.

„Proč to říkáte, dědečku?“ zeptal se.

„Z takovýho shromáždění, jaký plánuješ, chlapi vyrazej a spálej půlku země, jenom když se vopijou,“ řekl stařík. „Za střízliva –“ zavrtěl hlavou. „Takový k ničemu nepohneš.“

„Myslím, že tentokrát se třeba pletete, dědečku,“ řekl Tian a Zalia cítila, jak se jí srdce sevřelo studenou hrůzou. Ale uvnitř v něm se v teple choulila naděje.

3

Všichni by bručeli mnohem míň, kdyby jim dal vědět aspoň den předem, ale Tian nechtěl čekat. Nemohli si dopřát luxus ani jediné promarněné noci. A když poslal Heddona a Heddu s pírkem, opravdu přišli. Věděl, že přijdou.

Callská Obecní síň stála na konci hlavní ulice v obci, za Berkovým koloniálem a zábavním koutkem obecního Pavilonu, kde teď na konci léta ležela vrstva prachu a byla tma. Místní ženy začnou brzy s výzdobou pro Sklizeň, ale v Calle nikdy Sklizňové noci moc nedali. Dětem se samozřejmě vždycky líbilo, jak se házejí vycpaní panáci do ohně, a odvážnější mládenci si ukradli nějakou tu hubičku, když se setmělo, ale to bylo tak vše. Ty serepetičky a slavnosti možná byly důležité pro Středosvět a Vnitřní svět, ale tady ne. Tady měli na starosti mnohem vážnější věci než slavnosti Sklizně.

Například Vlky.

Někteří muži – z majetnějších farem na západě a tří rančů na jihu – přijeli na koních. Eisenhart z Rozkývaného B si dokonce přivezl pušku a přes hrudník měl zkřížené nábojové pásy (Tian Jaffords pochyboval, že by kulky ještě k něčemu byly, a kdyby ano, že by stařičká puška vystřelila). Přijela delegace lidu Manni, natěsnaná do drožky tažené párem muťáckých valachů – jeden měl tři oči, druhému ze zad trčel sloup živého růžového masa. Většina callských mužů přijela na oslech a mezcích, v bílých kalhotách a dlouhých barevných košilích. Zaprášená sombrera na šňůrce si cvrnknutím prstu shodili do týla, když vstupovali do Obecní síně, a neklidně se po sobě dívali. Lavice byly z obyčejného borového dřeva. Nebyli tu žádné ženy ani šmejdi, takže muži zaplnili ani ne třicítku lavic z devadesáti. Ozýval se hovor, ale nikdo se nezasmál.

Tian stál venku s pírkem v rukách, díval se na slunce, které klesalo k obzoru, a jeho zlato temnělo až do barvy připomínající nakaženou krev. Když se slunce dotklo země, Tian se znovu podíval na hlavní ulici. Byla prázdná až na tři nebo čtyři mladé šmejdy, kteří seděli na schodech u Berky. Všichni byli mohutní a nehodili se k ničemu kromě tahání balvanů ze země. Další lidi neviděl, ani přijíždějící osly. Zhluboka se nadechl, vydechl, pak se znovu nadechl a podíval se vzhůru na temnící nebe.

„Člověče Ježíši, nevěřím v tebe,“ pronesl. „Ale jestli tam jsi, tak mi teď pomoz. Buď Bohu díky.“

Potom šel dovnitř a zavřel dveře Obecní síně trochu prudčeji, než bylo nezbytně nutné. Hovor ustal. Sto čtyřicet mužů, většinou farmářů, se dívalo, jak kráčí dopředu, široké nohavice bílých kalhot šustí, nízké boty cvakají po podlaze z tvrdého dřeva. Myslel si, že v této chvíli už bude tak vystrašený, že snad ani nedokáže mluvit. Byl přece farmář, žádný komediant nebo politik. Pomyslel na své děti, a když se podíval na muže, zjistil, že se jim může směle podívat do očí. Pírko v rukách se netřáslo. Když promluvil, slova lehce plynula jedno za druhým, přirozeně a srozumitelně. Možná neudělají to, v co doufal – v tom mohl mít dědeček pravdu –, ale vypadali, že budou docela ochotně naslouchat.

„Všichni víte, kdo jsem,“ začal, vztyčený a s brkem prastarého narudlého pírka v rukou. „Tian Jaffords, syn Lukeův, manžel Zalie Hoonikové. Máme spolu pět dětí, dvoje dvojčata a jedináka.“

Mezi muži to zašumělo, nejspíš si všichni říkali, jaké štěstí Tian a Zalia mají, že se jim narodil Aron. Tian počkal, až hlasy utichnou.

„Žiju v Calle celý život. Mám s vámi společné khef a vy zase se mnou. Teď slyšte, co vám řeknu, žádám vás.“

„Říkáme díky-sai,“ zamumlali. To byla celkem obyčejná odpověď, ale Tiana povzbudila.

„Blíží se Vlci. Dozvěděl jsem se to od Andyho. Třicet dní od měsíce do měsíce, a jsou tady.“

Znovu to zašumělo. Tian postřehl zoufalství a vztek, ale nikdo nebyl překvapen. Pokud šlo o šíření novinek, byl Andy nesmírně výkonný.

„Ani ti z nás, kdo umějí trochu číst a psát, nemají skoro žádný papír, na který by psali,“ řekl Tian, „takže vám nemůžu s jistotou říct, kdy přišli naposledy. Nejsou žádné záznamy, víte, všechno se traduje jenom ústně. Vím, že jsem byl tehdy už dost velký, takže je to víc než dvacet let –“

„Dvacet čtyři,“ ozval se hlas zezadu.

„Né, dvacet tři,“ opravil ho jakýsi hlas víc vpředu. Reuben Caverra vstal. Byl to obtloustlý muž s kulatou, veselou tváří. Veselý teď však nebyl a vypadal ustaraně. „Vzali si Ruth, sestřičku, slyšte mě, žádám vás.“

Muži natěsnaní na lavicích jen zamumlali – vlastně jen hlasitě vzdychli na souhlas. Mohli se pohodlně rozsadit, ale raději se mačkali rameno na rameni. Někdy útěchu poskytovalo nepohodlí, to si Tian domyslel.

Reuben pokračoval: „Hráli jsme si pod velkou borovicí na dvorku, když přišli. Od té doby jsem dělal na tom stromě každý rok značku. A pokračoval jsem v tom, i když ji pak přivedli zpátky. Je tam dvacet tři značek, to je dvacet tři roků.“ A posadil se.

„Dvacet tři nebo dvacet čtyři, to je jedno,“ řekl Tian. „Kdo byl malé dítě, když Vlci naposledy přišli, od té doby vyrostl a má zase svoje děti. Takže je tu pro ty hajzly pěkná úroda. Pěkná úroda dětí.“ Odmlčel se a dal jim možnost, aby je samotné napadla navazující myšlenka, než ji vysloví nahlas. „Jestli to dopustíme,“ řekl konečně. „Jestli dopustíme, aby Vlci odvedli naše děti do Hromové tišiny a vrátili je nám jako šmejdy.“

„Co jiného můžeme dělat, sakra?“ vykřikl muž, který seděl na jedné prostřední lavici. „Nejsou to lidi!“ Všichni souhlasně (a zoufale) zamumlali.

Jeden Manni vstal a přitáhl si tmavě modrou pláštěnku pevně na kostnatá ramena. Rozhlédl se po ostatních zlověstným pohledem. Nebyly šílené ty jeho oči, ale Tianovi připadalo, že jsou na hony vzdálené rozumnému výrazu. „Slyšte mě, žádám vás,“ řekl.

„Říkáme díky-sai.“ Úcta, leč zdrženlivá. Vidět Manni v městečku byla vzácnost, a tady jich bylo osm, všichni pohromadě. Tian byl rád, že přišli. Pokud něco mohlo zdůraznit smrtelnou vážnost situace, pak přítomnost Manni.

Dveře Obecní síně se otevřely a dovnitř vklouzl ještě jeden muž. Měl na sobě dlouhý černý kabát. Na čele jizvu. Nikdo, ani Tian, si ho nevšiml. Všichni hleděli na Manni.

„Slyšme, co říká Kniha Manni: Když anděl smrti prošel Ejgipem, zabil prvorozeného v každém domě, jehož dveře nebyly potřísněny krví obětního beránka. Tak praví Kniha.“

„Chvalme Knihu,“ pronesli ostatní Manni.

„Možná bychom to měli udělat taky tak,“ pokračoval mluvčí Manni. Hlas měl klidný, ale žíla na čele mu prudce tepala. „Možná bychom měli proměnit příštích třicet dnů v radostnou slavnost maličkých a pak je uspat a nechat jejich krev vsáknout do země. Ať si Vlci odnesou na východ jejich mrtvoly, jestli chtějí.“

„Jsi šílený,“ ozval se Benito Cash rozhořčeně, ale zároveň se skoro smál. „Vy jste tedy pronárod. Nebudeme zabíjet vlastní děti!“

„Nebylo by těm, co se vracejí, líp, kdyby byli mrtví?“ opáčil Manni. „Marní obři! Vydlabané skořápky!“

„Ano, a co jejich bratři a sestry?“ zeptal se Vaughn Eisenhart. „Protože Vlci berou jednoho z každých dvojčat, jak moc dobře víte.“

Vstal druhý Manni, na hrudník mu splýval hedvábně bílý vous. První se posadil. Stařec, jmenoval se Henchick, se rozhlédl po ostatních, pak se podíval na Tiana. „Třímáš pírko, mladý muži – mohu promluvit?“

Tian přikývl na znamení, aby začal. Vůbec to nezačínalo špatně. Jenom ať dokonale prozkoumají uličku, ve které se ocitli, prozkoumají všechny slepé kouty. Věřil, že nakonec pochopí, že jsou jen dvě možnosti: nechat Vlky, ať si vezmou po jednom z každého páru, který ještě nedospěl do puberty, jako to dělali vždycky, nebo se jim postavit a bojovat. Ale aby to pochopili, musejí se smířit s tím, že ostatní cesty nikam nevedou.

Stařec promluvil trpělivě. Skoro smutně. „Je to smutná představa, ano. Ale pomyslete na toto, sais: kdyby Vlci přišli a zjistili, že nemáme žádné děti, možná by nás nechali nadobro na pokoji.“

„Ano, možná,“ zamručel jeden z rolníků – jmenoval se Jorge Estrada. „Nebo taky ne. Manni-sai, byli byste ochotní zabít všechny děti ve městě pro nějaké možná?“

Shromážděním zaznělo hlasité mumlání. Vstal další rolník, Garrett Strong. Ve tváři se sraženým nosem měl sveřepý výraz. Palce zahákl za opasek. „Měli bychom se zabít všichni,“ řekl. „Děti jako dospělí.“

Manni se nijak nerozčiloval. Ani ostatní v modrých pláštěnkách kolem něj. „Je to jenom možnost,“ řekl stařík. „Mluvili bychom o ní, kdyby ostatní chtěli.“ Posadil se.

„Já ne,“ ozval se Garrett Strong. „Slyšte mě, žádám vás. To by bylo jako uříznout si hlavu, abych se nemusel holit, sakra.“

Ozval se smích a několik výkřiků Slyším tě velmi dobře. Garrett se posadil a vypadal už trochu méně nasupeně a dal hlavu dohromady s Vaughnem Eisenhartem. Poslouchal je jeden z rančerů, Diego Adams, a černé oči měl velmi pozorné.

Vstal další rolník – Bucky Javier. Měl malou hlavu s vystrčenou kozí bradkou a jasná modrá očka. „Co kdybychom na nějaký čas odešli?“ zeptal se. „Co kdybychom sebrali děti a odjeli na západ? Třeba až k západnímu rameni Velké řeky?“

Na chvíli se rozhostilo zamyšlené ticho. Západní rameno řeky Whye bylo až skoro ve Středosvětě… kde se podle Andyho nedávno objevil veliký palác ze zeleného skla, který se prý pak zase ztratil. Tian se už chystal odpovědět, když to za něj udělal Eben Berka, obchodník. Tianovi se ulevilo. Chtěl zůstat zticha co nejdéle. Až se všichni vymluví, řekne jim, co zbývá.

„Zbláznil ses?“ vyjel Eben. „Vlci by přišli, uviděli, že jsme pryč, a všechno by vypálili do základů – farmy a ranče, úrodu a zásoby, do posledního zrnka. Kam bychom se pak vrátili?“

„A co kdyby se pustili za námi?“ přidal se Jorge Estrada. „Myslíš, že by bylo obtížné nás sledovat, pro takové, jako jsou Vlci? Vypálili by to tady, jak říká Berka, pak vyrazili po naší stopě a stejně by nám děti sebrali!“

Hlasitější souhlas. Dupání bot do borové podlahy. A další výkřiky Slyšte ho, slyšte!

„Kromě toho,“ vstal Neil Faraday a držel obrovské a špinavé sombrero před sebou, „nikdy nám neukradli všechny děti.“ Mluvil ustrašeným tónem, kterým nabádal k rozumu, ale Tiana nutil skřípat zuby. Takové rady se obával nejvíc. Jejího skrz naskrz falešného nabádání k rozumu.

Jeden z Manni, mladší a s holou bradou, se hlasitě a pohrdavě uchechtl. „Jistě, z každé dvojice zbude jeden! A tím je to v pořádku, že? Bůh ti žehnej!“ Možná by řekl ještě víc, ale mladíkovu paži sevřela Henchickova uzlovatá ruka. Mládenec ztichl, ale hlavu poslušně nesklonil. Oči mu jenom hořely, rty měl jak tenkou bílou čárku.

„Nemyslím, že je to správné,“ řekl Neil. Začal otáčet sombrerem tak, až se z toho Tianovi trochu zatočila hlava. „Ale musíme čelit faktům, ne? Ano. A oni je neberou všechny. Takže moje dcera Georgina je bystrá a chytrá –“

„Jo, a tvůj syn George obrovitý trouba s prázdnou hlavou,“ dořekl Ben Slightman. Slightman byl u Eisenharta předákem a na hlouposti si nepotrpěl. Sundal si brýle, otřel je šátkem a pak si je zase nasadil na nos. „Viděl jsem ho sedět na schodech u Berky, když jsem jel ulicí. Viděl jsem ho moc dobře. A ještě další, co mají stejně prázdné makovice.“

„Ale –“

„Já vím,“ přerušil ho Slightman. „Je to těžké rozhodnutí. Pár prázdných makovic je lepší, než kdyby byli všichni mrtví.“ Odmlčel se. „Nebo kdyby odvedli všechny, a nejen polovinu.“

Když se Ben Slightman posadil, zazněly výkřiky Slyšte ho a Díky.

„Vždycky nám nechají dost, abychom přežili, že?“ ozval se jeden rolník, který sídlil přesně na západ od Tiana, poblíž hranic Cally. Jmenoval se Louis Haycox a promluvil zamyšleným, hořkým hlasem. Rty pod knírem se mu vlnily v úsměvu, který nebyl moc veselý. „Naše děti nezabijeme,“ řekl směrem k lidu Manni. „Nechť je vám Bůh milostiv, pánové, ale nevěřím, že byste toho i vy byli schopni, kdyby došlo přímo na zabíjení. Nebo aspoň ne všichni z vás. Nemůžeme si sbalit saky paky a jít na západ – nebo kdoví kam –, protože bychom tu zanechali farmy. Oni by je vypálili, je to tak, a stejně by si pro děti přišli. Potřebují je, jen bohové vědí proč.

Vždycky to nakonec skončí u jednoho: jsme rolníci, aspoň většina z nás. Silní, když máme ruce v půdě, slabí, když je tam nemáme. Já sám mám dvě děti, čtyři roky staré, a mám je obě moc rád. Neumím si představit, že bych některé ztratil. Ale jedno bych dal, abych to druhé zachoval. I svoji farmu.“ Na to zaznělo souhlasné mumlání. „Jakou jinou možnost máme? Říkám toto: rozzlobit Vlky, to by byla nejhorší chyba na světě. Pokud se jim samozřejmě nedokážeme postavit. Kdyby to šlo, postavil bych se jim. Ale nevím, jestli by to bylo možné.“

Tian cítil, jak se mu s každým Haycoxovým slovem zachvívá srdce. Kolik asi účinku dokázal ten muž odčerpat jeho slovům? Bohové a Člověče Ježíši!

Vstal Wayne Overholser. Byl to nejúspěšnější farmář z Calla Bryn Sturgisu a jeho mohutné břicho to dokazovalo. „Slyšte mě, to žádám.“

„Říkáme díky-sai,“ zamumlali.

„Povím vám, co uděláme,“ rozhlédl se. „Co jsme udělali vždycky, přesně to. Chce někdo z vás vykládat o tom, že se postavíme Vlkům? Je někdo z vás tak šílený? A co si na ně vezmeme? Kopí a kameny, pár luků a kuší? Možná čtyři zrezivělé staré bouchačky, jako je tahle?“ Píchl palcem směrem k Eisenhartově kulovnici.

„Nedělej si legraci z mého střílejícího železa, synu,“ ohradil se Eisenhart, ale žalostně se usmíval.

„Přijdou a vezmou děti,“ rozhlížel se Overholser. „Některé. Pak nás zase nechají na pokoji na celou generaci nebo ještě déle. Tak to je, tak to bylo a já říkám, abychom to tak nechali být.“

Mezi přítomnými to zahučelo nesouhlasem, ale Overholser počkal, až se utiší.

„Dvacet tři roků nebo dvacet čtyři, to už je jedno,“ rozumoval, když se zase uklidnili. „Každopádně je to dlouho. Dlouhá doba míru. Možná jste na pár věcí zapomněli, lidičky. Jednak že děti jsou úroda jako každá jiná. Bůh vždycky sešle další. Vím, že to zní tvrdě. Ale tak jsme žili a tak musíme žít dál.“

Tian nečekal, až na tohle někdo odpoví. Kdyby se pustili touto cestou ještě kousek, každá šance na jejich obrácení by byla ztracena. Pozvedl opopanaxové pírko a zvolal: „Slyšte, co řeknu! Slyšte mě, to pravím!“

„Díky-sai,“ odpověděli. Overholser se nedůvěřivě podíval na Tiana.

A máš důvod, aby ses tak na mě díval, pomyslel si farmář. Protože já mám toho zbabělého selského rozumu dost, to tedy mám.

„Wayne Overholser je chytrý a úspěšný muž,“ začal Tian, „a proto se strašně nerad stavím proti jeho názoru. A taky proto, že je tak starý, že by mi mohl dělat tátu.“

„Bacha, aby to nebyl tvůj táta,“ zavolal Rossiter, jediný čeledín Garreta Stronga, a tomu se všichni zasmáli. Dokonce i Overholser se tomu vtípku pousmál.

„Synku, jestli opravdu tak strašně nerad proti mně mluvíš, tak nemluv vůbec,“ řekl Overholser. Usmíval se dál, ale jenom ústy.

„Jenže já musím,“ odpověděl Tian. Začal pomalu přecházet před lavicemi sem a tam. V rukou se mu pohupovalo rezavě červené opopanaxové pírko. Tian trochu zesílil hlas, aby všichni pochopili, že už nemluví jenom k velkému farmáři.

„Musím právě proto, že sai Overholser je tak starý, že by mohl být můj táta. Jeho děti jsou už velké, to víte všichni, a pokud vím, měl jenom dvě, děvče a chlapce.“ Odmlčel se, a pak vypálil to hlavní. „Narodili se dva roky od sebe.“ Jinými slovy, nebyla to dvojčata. Takže oba byli před Vlky uchráněni, ale to už nahlas říkat nemusel. Všichni zamumlali.

Overholser nebezpečně zrudl. „Říkat něco takového je pořádná všivárna! Moji potomci nemají s tímhle nic společného, ať to jsou dvojčata nebo ne! Dej sem to pírko, Jaffordsi. Mám ještě něco na srdci.“

Ale boty začaly dupat do podlahy, nejdřív pomalu, ale pak stále rychleji, až rachotily jako krupobití. Overholser se zlostně rozhlížel a byl už rudý skoro do fialova.

„Chci mluvit!“ zakřičel. „Budete mě poslouchat, pravím?“

Odpověděly mu výkřiky Ne, ne, Teď ne a Jaffords má pírko a Sedni si a slyš. Tian měl pocit, že sai Overholser zjišťuje – a zdá se, že pozoruhodně pozdě –, že ve vesnicích často vládne hluboko uložená zášť vůči těm nejbohatším a nejúspěšnějším. Ti méně šťastní nebo méně chytří (což jde většinou ruku v ruce) možná smekají klobouk, když bohatý projíždí ve své bryčce nebo kočáru, třeba i pošlou podříznuté prase nebo krávu na znamení díků, když jim boháči půjčí svoje dělníky, aby pomohli se stavbou domu nebo stodoly, majetné možná všichni jásavě pozdraví na shromáždění na Konci roku za to, že pomohli koupit piano, o které se obohatila musica v Pavilonu. Jenže muži z Cally dupali, aby přehlušili Overholsera, s jakýmsi divokým uspokojením.

Overholser, který nebyl zvyklý, aby ho takto opomíjeli – přímo se mu vysmívali –, to zkusil ještě jednou. „Chtěl bych pírko, pravím!“

„Ne,“ odpověděl Tian. „Později, jestli chceš, ale teď ne.“

Na to zazněl přímo jásot, většinou od těch nejmenších rolníků a některých jejich čeledínů. Manni se nepřipojili. Shlukli se teď tak pevně k sobě, že vypadali jako tmavě modrá inkoustová skvrna uprostřed síně. Očividně je takový obrat poděsil. Vaughn Eisenhart a Diego Adams mezitím přistoupili ze strany k Overholserovi a potichu mu cosi říkali.

Máš šanci, pomyslel si Tian. Měl bys ji využít co nejlíp.

Pozvedl pírko a muži se utišili.

„Všichni budou mít možnost promluvit,“ začal. „Pokud jde o mě, říkám toto: takhle to nemůže jít dál, prostě sklonit hlavu a klidně stát, až Vlci přijdou a vezmou nám děti. Oni –“

„Oni je vždycky vracejí,“ ozval se ustrašeně čeledín Farren Posella.

„Vracejí z nich jenom slupky!“ vykřikl Tian a hned se ozvalo několik výkřiků Slyšte ho. Nebylo jich však dost, usoudil Tian. Zdaleka ne dost. Zatím.

Znovu zklidnil hlas. Nechtěl jim tu kázat. Overholser se o to pokusil a nikam se nedostal, bez ohledu na svých tisíc akrů.

„Staly se z nich jen slupky. A z nás? Co to dělá s námi? Někdo možná řekne, že nic, že Vlci vždycky patřili k životu v Calla Bryn Sturgisu, jako když občas přijde vichřice nebo zemětřesení. Jenže to není pravda. Přicházejí sem po šest generací, nanejvýš. Ale Calla je tady víc než tisíc let.“

Starý Manni s kostnatými rameny a zlověstným pohledem se pozvedl. „Říká pravdu, folken. Farmáři tu byli – a Manni mezi nimi –, ještě než do Hromové tišiny vpadla temnota, o Vlcích ani nemluvě.“

Vyslechli to užasle. Zdálo se, že jejich údiv starce uspokojil, protože jen přikývl a posadil se.

„Takže když se podíváme víc nazpátek, přišli Vlci celkem nedávno,“ rozkládal Tian. „Přišli šestkrát během asi sto dvaceti nebo sto čtyřiceti let. Kdo ví? Protože jak je známo, čas se jaksi rozbředl.“

Potichu zamručeli. Občas někdo pokýval hlavou.

„Každopádně se to děje jednou za generaci,“ pokračoval Tian. Uvědomoval si, že kolem Overholsera, Eisenharta a Adamse se tvoří nepřátelské jádro. Možná je s nimi i Ben Slightman – nejspíš ano. S těmi muži by nepohnul, i kdyby mluvil jako anděl. Inu, snad se bez nich obejde. Pokud strhne ostatní. „Přicházejí jednou za generaci, a kolik dětí berou? Tři tucty? Čtyři?

Sai Overholser možná tentokrát děti nemá, ale já je mám – a ne jedna dvojčata, ale dvoje. Heddona a Heddu, Lymana a Liu. Mám rád všechny čtyři, ale už za měsíc o dva z nich přijdu. A až se ti dva vrátí, budou z nich šmejdi. Nevím, jaká jiskřička dělá z člověka lidskou bytost, ale ta jiskra bude uhašena.“

Slyšte ho, slyšte, zašumělo síní jako povzdech.

„Kolik z vás má dvojčata, která ještě na sobě nemají žádné chlupy, jenom vlasy na hlavě?“ zeptal se Tian. „Zvedněte ruce!“

Ruku zvedlo šest mužů. Pak osm. Tucet. Pokaždé, když si Tian začal myslet, že už jsou všichni, zvedla se další váhavá ruka. Nakonec napočítal dvacet dvě ruce, a to tu nebyli všichni, kdo mají děti. Viděl, že Overholsera tak velký počet vylekal. Diego Adams také zvedl ruku a Tian si radostně všiml, že i Diego kousek odsedl od Overholsera, Eisenharta a Slightmana. Tři Manni měli také ruku nahoře. Jorge Estrada. Louis Haycox. A spousta dalších, které znal, což ho vlastně nijak nepřekvapilo. Znal skoro všechny ty muže. Možná všechny až na několik krajánků, kteří pracovali u rolníků za nízkou mzdu a teplou večeři.

„Pokaždé, když přijdou a vezmou nám děti, vezmou nám také další kus srdce a duše,“ řekl Tian.

„Ale no tak, synku,“ ozval se Eisenhart. „To je přece jenom trochu silné –“

„Sklapni, rančere,“ okřikl ho kdosi. Hlas patřil muži, který přišel pozdě, měl na čele jizvu. Všechny polekal tím, jak rozzlobeně a pohrdavě se ozval. „On má pírko. Nech ho mluvit až do konce.“

Eisenhart se prudce otočil, aby zjistil, kdo s ním tak mluví. Uviděl ho a neodpověděl. Tiana to nepřekvapilo.

„Díky, père,“ řekl Tian klidně. „Skoro jsem už domluvil. Pořád myslím na stromy. Ze silného stromu můžete otrhat listí a on přežije. Můžete mu do kůry vyřezat spoustu jmen, a kůra mu znovu naroste. Můžete dokonce vyříznout kus živého dřeva, a přežije. Ale když budete řezat živé dřevo pořád dokola, nakonec přijde chvíle, kdy i ten nejsilnější strom musí umřít. Už jsem to zažil na své farmě a je to hrozné. Umírají zevnitř. Vidíte to na listí, když žloutne od kmene ke špičkám větví. A přesně to dělají Vlci naší vesnici. To dělají naší Calle.“

„Slyšte ho!“ zvolal Freddy Rosario z další farmy, která byla blízko u Tiana. „Slyšte ho dobře!“ Fredy měl také dvojčata, jenže to byli zatím kojenci, takže byli zřejmě v bezpečí.

Tian pokračoval: „Říkáte, že když se jim postavíme a budeme bojovat, že nás všechny zabijí a vypálí Callu od východní hranice po západní.“

„Ano,“ zaburácel Overholser. „Přesně to říkám. A nejsem jediný.“ Kolem něj zaznělo souhlasné mumlání.

„Jenže pokaždé, když prostě stojíme se sklopenou hlavou a prázdnýma rukama, zatímco Vlci nám berou to, co je dražší než všechna úroda nebo domy a chlévy, vyříznou další kus živého dřeva ze stromu, kterým je tohle městečko!“ Tian mluvil rázně a ruku s pírkem držel vysoko. „Jestli se nevzepřeme a nezačneme brzy bojovat, stejně umřeme. To říkám já, Tian Jaffords, syn Lukeův! Jestli se nevzepřeme a nezačneme brzy bojovat, budou z nás šmejdi také.“

Hlasité výkřiky Slyšte ho! Divoké dupání. Dokonce potlesk.

George Telford, další rančer, cosi pošeptal Eisenhartovi a Overholserovi. Poslouchali, přikývli. Telford vstal. Měl stříbrné vlasy, byl opálený a pohledný, větrem ošlehaný, jak to některé ženy mívají rády.

„Řekls svoje, synku?“ zeptal se laskavě, jako kdyby se ptal dítěte, jestli si už pro dnešek dost vyhrálo a půjde spát.

„Asi ano,“ odpověděl Tian. Najednou měl po náladě. Telford se nemohl jako rančer rovnat Vaughnu Eisenhartovi, ale měl obratný jazyk. Tian měl pocit, že dnes nakonec přece jen prohraje.

„Takže si můžu vzít pírko?“

Tiana napadlo, že ho nevydá, ale k čemu by to bylo? Řekl všechno, jak nejlíp uměl. Snažil se. Možná že by se Zalií měli sbalit děti a sami odejít na západ, zpátky ke Středosvětu. Bude trvat od úplňku do úplňku, než Vlci přijdou, aspoň jak tvrdí Andy. Člověk by mohl získat pěkný náskok před těmi potížemi, které přijdou za třicet dní.

Předal pírko.

„Všichni si vážíme nadšení mladého sai Jaffordse a určitě nikdo nepochybuje o jeho odvaze,“ začal George Telford. Při řeči držel pírko na levé straně hrudi, na srdci. Pohledem přejížděl posluchače a zdálo se, že vyhledává oči každého z nich – jako přítel. „Ale musíme myslet nejen na děti, které odejdou, ale také na ty, které zůstanou, ne? Vlastně musíme chránit všechny děti, ať už jsou to dvojčata, trojčata nebo jedináci, jako je Aron sai Jaffordse.“

Telford se teď obrátil k Tianovi.

„Co řekneš svým dětem, až Vlci zastřelí jejich matku a možná jim zapálí dědečka tou svou světelnou holí? Co jim povíš, abys řev obětí přehlušil? Aby hořící kůže a obilí tak strašně nepáchly? Že zachraňujeme naše duše? Nebo živé dřevo nějakého vymyšleného stromu?“

Odmlčel se, aby mohl Tian odpovědět, ale Tian žádnou odpověď neměl. Skoro už je dostal… ale Telforda ze svých počtů vynechal. Ten vemlouvavý darebák Telford, který také už měl dávno za sebou roky, kdy by se musel obávat toho, že se mu na dvoře objeví Vlci na svých velkých šedých koních.

Telford přikývl, jako by Tianovo mlčení očekával, a obrátil se zase k lavicím. „Až Vlci přijdou, budou mít zbraně vrhající oheň – světelné hole, to víte – a pistole a takové ty létající kovové věci. Zapomněl jsem, jak se jmenují –“

„Drnčáky,“ zavolal kdosi.

„Zlé Tonky,“ přidal se další.

„Bumeráky,“ ozval se třetí.

Telford přikyvoval a dobrotivě se usmíval. Učitel a jeho hodní žáčci. „Ať se jmenují, jak chtějí, létají vzduchem, hledají cíle, a když se zaměří, vystrčí rotující čepele ostré jako břitva. Dokážou rozsekat člověka od hlavy k patě za pět vteřin a nezbude z něho nic, jenom kruh z krve a vlasů. Věřte mi, protože já jsem to viděl na vlastní oči.“

„Slyšte ho, slyšte ho dobře!“ zvolali muži na lavicích. Oči měli vytřeštěné a polekané.

„Sami Vlci jsou strašní,“ pokračoval Telford a hladce přešel od jedné táborákové historky k další. „Vypadají trochu jako lidi, ale nejsou to lidi, jsou trochu větší a mnohem hroznější. A ti, co slouží hluboko v Hromové tišině, jsou daleko nejstrašnější. Jsou to upíři, jak jsem slyšel. Asi jsou to muži s hlavami ptáků a zvířat. Nemrtví sluhové prasklé helmice. Válečníci Šarlatového oka.“

Muži zamumlali. Dokonce i Tian cítil, jak mu při zmínce o Oku přeběhl mráz po zádech.

„Vlky jsem viděl, o tom ostatním jsem slyšel,“ přiznával Telford. „A i když všemu nevěřím, věřím dost věcem. Ale nechme být Hromovou tišinu a co se tam možná rojí. Držme se Vlků. Vlci jsou náš problém, a to dost velký. Zvlášť když přijdou po zuby ozbrojení!“ Zavrtěl hlavou a smutně se usmíval. „Co uděláme? Možná bychom je mohli shazovat klacky z těch jejich velkých koní, sai Jaffordsi. Co myslíte?“

Opovržlivý smích.

„Nemáme žádné zbraně, kterými bychom jim mohli čelit,“ řekl Telford. Mluvil teď suše a věcně jako muž, který oznamuje, co bylo sečteno a podtrženo. „I kdybychom je měli, jsme farmáři, rančeři a honáci, žádní bojovníci. My –“

„Přestaň s tou zbabělou řečí, Telforde. Měl by ses za sebe stydět.“

Po takovém ledovém prohlášení všichni jen zalapali po dechu. Zachrupalo v zádech a zavrzalo v krcích, jak se všichni otáčeli, aby zjistili, kdo to promluvil. A potom, pomalu, jako by jim dával přesně to, co chtěli, se pozdní návštěvník s bílými vlasy a v dlouhém černém kabátě s ohrnutým límcem pomalu zvedl z poslední lavice v síni. Jizva na čele – měla tvar kříže – byla ve světle benzínových lamp jasně vidět.

Byl to Stařec.

Telford se vzchopil poměrně rychle, ale když promluvil, připadalo Tianovi, že se zatím nevzpamatoval. „Prosím za prominutí, père Callahane, ale držím pírko –“

„K čertu s tím tvým pohanským pírkem a k čertu s tou tvou zbabělou radou,“ přerušil ho père Callahan. Prošel středovou uličkou, kráčel zlověstně ztuhlým krokem. Nebyl tak starý jako onen Manni, a už vůbec ne tak starý jako Tianův dědeček (který tvrdil, že je nejstarší člověk nejen tady, ale také v Calla Lockwoodu na jihu), a přesto vypadal kdovíproč starší než oba. Starší o celé věky. Určitě s tím měly něco společného ty děsivé oči, které se dívaly ze světa schovaného za jizvou na čele (Zalia tvrdila, že si ji způsobil sám). A pak za to mohl také jeho hlas. I když byl tady dost roků na to, aby vybudoval tu svoji divnou církev Člověka Ježíše a obrátil půlku Cally k tomu svému duchovnímu smýšlení, ani cizince by nenapadlo považovat père Callahana za místního. Byl cizí s tím svým suchým a nosovým přízvukem a častým používáním nesrozumitelného slangu (říkal mu „pouliční žargon“). Určitě přišel z nějakého jiného světa, o kterém neustále blábolili Manni, i když on o něm nikdy nemluvil, a nyní byl jeho domovem Calla Bryn Sturgis. Vyzařovala z něj věcná a neoddiskutovatelná autorita, kvůli které se mu nikdo neodvažoval skákat do řeči, ať už měl pírko nebo ne. Možná byl mladší než Tianův dědeček, ale père Callahan byl stejně Stařec.

4

Prohlížel si teď muže z Calla Bryn Sturgisu, ale na George Telforda ani nepohlédl. Pírko v Telfordově ruce pokleslo. Telford se posadil na první lavici, pírko stále držel.

Callahan začal jedním z těch svých slangových slov, ale všichni zde byli farmáři a nikdo nepotřeboval vysvětlení.

„Jste srágorové.“

Dál si je prohlížel. Většina jeho pohled nevydržela. Po chvilce i Eisenhart a Adams sklopili zrak. Overholser držel bradu nahoře, ale pod pronikavým pohledem Starce vypadal rančer spíš uraženě než vzdorně.

„Srágorové,“ opakoval muž v černém kabátě s vyhrnutým límcem a s důrazem na každou slabiku. Ve výřezu vyhrnutého límce svítil zlatý křížek. Druhý kříž na čele – ten, o kterém Zalia věřila, že si ho vyryl do masa vlastními nehty na znamení pokání za nějaký hrozný hřích – svítil pod lampami jako tetování.

„Tento mladík nepatří do mého stáda, ale má pravdu, a myslím, že to všichni víte. V hloubi srdce to víte. Dokonce i vy, pane Overholsere. A vy taky, Georgi Telforde.“

„Nic takového nevím,“ ozval se Telford, ale jen slabě a zdaleka ne tak přesvědčivě jako před chvílí.

„Kdo lže, ten krade a do pekla se hrabe, to by vám řekla moje matka.“ Callahan se na Telforda usmál tak studeně, že Tian by nerad takový úsměv viděl. A pak se Callahan obrátil k němu. „Nikdy jsem to neslyšel vyjádřit líp než dnes od tebe, chlapče. Díky-sai.“

Tian ochable zvedl ruku a ještě chaběji se usmál. Cítil se jako postava z nějaké jarmareční hry, kterou v poslední chvíli zachránil nečekaný nadpřirozený zásah.

„Já o zbabělosti něco vím, vy možná taky,“ pokračoval Callahan a obrátil se k mužům na lavicích. Zvedl pravou ruku, znetvořenou a pokroucenou nějakým dávným zraněním, zřejmě při požáru, upřeně se na ni zadíval, pak ji znovu spustil k boku. „Mám osobní zkušenost, dalo by se říct. Vím, jak jedno zbabělé rozhodnutí vede k dalšímu… a dalšímu… a dalšímu… až je pozdě na to, aby se člověk obrátil, aby se změnil. Pane Telforde, ujišťuji vás, že ten strom, o kterém mluvil mladý pan Jaffords, není vůbec vymyšlený. Calla je ve velkém nebezpečí. Vaše duše jsou v nebezpečí.“

„Zdrávas Maria, milosti plná,“ pravil kdosi v levé části místnosti, „Pán je s tebou. Požehnaný plod života tvého, J –“

„Ticho,“ vyštěkl Callahan, „to si nechte na neděli.“ Jeho oči jako modré hvězdy v hlubokých jámách si je bedlivě prohlížely. „Dneska večer zapomeňte na Boha a Marii a Člověka Ježíše. Zapomeňte na světelné hole a drnčáky Vlků. Musíte bojovat. Jste muži z Cally, nebo ne? Tak jednejte jako muži. Přestaňte se chovat jako psi, co se plazí po břiše, aby olízali boty svého krutého pána.“

Overholser zrudl a chtěl vstát. Diego Adams ho popadl za paži a cosi mu zašeptal do ucha. Overholser chvilku zůstal, jak byl, napůl pozvednutý, ale pak se posadil. Vstal Adams.

„To zní hezky, padrone,“ řekl Adams tím svým těžkým přízvukem. „Zní to statečně. Ale pořád tu možná zbývá pár otázek. Haycox jednu položil. Jak se můžou rančeři a farmáři postavit ozbrojeným zabijákům?“

„Tím, že si sami najmou ozbrojené zabijáky,“ odpověděl Callahan.

Na to se rozhostilo užaslé ticho. Skoro jako by Stařec promluvil jiným jazykem. Nakonec se ozval – opatrně – Diego Adams. „Nerozumím.“

„Jistěže ne,“ souhlasil Stařec. „Tak poslouchejte a poučte se. Rančere Adamsi a vy všichni, poslouchejte a nabírejte moudrost. Ani ne šest dnů jízdy na severozápad od nás podle stezky Paprsku putují na jihovýchod tři pistolníci a jeden učedník.“ Usmál se, když viděl jejich údiv. Pak se otočil k Slightmanovi. „Ten učedník není o mnoho starší než tvůj synek Ben, ale už je rychlý jako had a nebezpečný jako škorpion. Ostatní jsou mnohem rychlejší a nebezpečnější. Vím to od Andyho, který je viděl. Chcete pořádné kalibry? Máte je po ruce. To vám zaručuju.“

Tentokrát se Overholser vztyčil v plné výšce. Tvář mu hořela, jako by měl horečku. Mohutný břich se mu třásl. „Co je tohle za dětskou pohádku?“ vyjel. „I kdyby takoví muži kdysi byli, vymizeli zároveň s Gileadem. A Gilead se proměnil v prach ve větru už před tisíci lety.“

Tentokrát se neozvalo žádné souhlasné nebo pochybovačné mumlání. Vůbec žádné mumlání. Všichni seděli jako zařezaní, ochromení zvukem toho mytického slova: pistolníci.

„Mýlíš se,“ opravil ho Callahan, „ale kvůli tomu se nemusíme hádat. Můžeme se jít přesvědčit sami. Myslím, že postačí malá skupinka. Tady Jaffords… já… a co ty, Overholsere? Chceš jet?“

„Žádní pistolníci nejsou!“ zařval Overholser.

Jorge Estrada za ním vstal. „Père Callahane, Bůh ti požehnej –“

„– tobě taky, Jorge.“

„– ale i kdyby pistolníci existovali, jak by ve třech mohli čelit čtyřiceti nebo šedesáti nepřátelům? A když by to nebylo čtyřicet nebo šedesát normálních mužů, ale čtyřicet nebo šedesát Vlků?“

„Slyšte ho, mluví rozumně!“ zvolal Eben Berka, obchodník.

„A proč by vůbec měli za nás bojovat?“ pokračoval Estrada. „Překlepáváme to z roku na rok, ale víc nedokážeme. Co bychom jim nabídli, kromě trochy teplého jídla? A který muž by chtěl umřít kvůli večeři?“

„Slyšte ho, slyšte!“ křičeli jednohlasně Overholser a Eisenhart. Ostatní rytmicky dupali do podlahy.

Stařec počkal, až dupání utichne, a pak řekl: „Mám na faře knihy. Asi půl tuctu.“

Většina to sice věděla, ale při pomyšlení na knihy – tolik papíru – všichni užasle vydechli.

„V jedné z nich stojí, že pistolníci nesmějí přijímat odměnu. Nejspíš proto, že jsou potomci rodu Artura Elda.“

„Eldové! Eldové!“ zašeptali Manni a někteří zvedli do výšky pěsti s vystrčeným ukazovákem a malíkem. Popadni je za rohy, pomyslel si Stařec. Texas, do toho. Podařilo se mu utajit smích, ale na rtech se mu přece jen objevil úsměv.

„Mluvíš o chlapácích, kteří procházejí krajem a konají dobré skutky?“ zeptal se Telford trochu posměšně. „Na takové povídačky jsi už moc starý, pèr.“

„Nejsou to chlapáci,“ řekl Callahan trpělivě, „pistolníci.“

„Jak se můžou tři muži postavit Vlkům, père?“ vyrazil ze sebe Tian.

Podle Andyho byl jeden pistolník vlastně žena, ale Callahan nechtěl dál přilévat olej do ohně (i když cosi zlomyslného v něm by v tom rádo pokračovalo). „To je otázka pro jejich vůdce, Tiane. Zeptáme se ho. A nebojovali by jenom za večeři, víš. To vůbec ne.“

„Tak za co?“ zeptal se Bucky Javier.

Callahan si myslel, že by mohli chtít to, co leží pod prkny jeho kostela. A to mu vyhovovalo, protože ta věc se probudila. Stařec, který kdysi utekl z městečka zvaného Jerusalem’s Lot v jiném světě, se toho chtěl zbavit. Jestli se toho nezbaví brzy, zabije ho to.

Do Calla Bryn Sturgisu přišlo ka. Ka jako vítr.

„Až přijde čas, pane Javiere,“ řekl Callahan. „Všechno má svůj čas, sai.“

Mezitím se v Obecní síni začal rozmáhat šepot. Šířil se lavicemi od úst k ústům jako vítr plný naděje a strachu.

Pistolníci.

Pistolníci na západě, přicházejí ze Středosvěta.

A byla to pravda, Bůh jim pomoz. Poslední smrtonosné děti Artura Elda, přicházející do Calla Bryn Sturgisu po stezce Paprsku. Ka jako vítr.

„Je čas, abyste se vzmužili,“ oznámil jim père Callahan. Oči pod jizvou na čele mu svítily jako lampy. Ale v hlase měl aspoň trochu slitování. „Je čas povstat, pánové. Čas povstat a stát věrně.“

Část první
Todes

I.
Tvář na hladině

1

Čas je tvář na hladině: to bylo úsloví z dávných časů, z dalekého Mejisu. Eddie Dean tam nikdy nebyl.

Ale vlastně tam svým způsobem byl. Roland všechny své čtyři společníky – Eddieho, Susannah, Jakea a Ocha – jednou v noci do Mejisu zavedl svým dlouhým vyprávěním, když tábořili na dálnici I-70 v Kansasu, který vůbec nebyl Kansasem. Tu noc jim vyprávěl příběh o Susan Delgadové, své první lásce. Možná své jediné lásce. A o tom, jak ji ztratil.

To úsloví bylo možná pravdivé, když byl Roland chlapec jen o málo starší než Jake Chambers, ale podle Eddieho teď bylo možná ještě pravdivější, protože svět povoloval jako pružina ve starých hodinkách. Roland jim vyprávěl, že ani tak základním věcem, jako jsou čárky na kompasu, se ve Středosvětě už nedá věřit, protože co dneska je přímo na západě, bude zítra možná na jihozápadě, i když to vypadá bláznivě. A čas se začal posunovat podobně. Byly dny, o kterých by Eddie přísahal, že trvaly čtyřicet hodin, po jiných následovaly noci (jako ta, kdy je Roland zavedl do Mejisu), které jim připadaly ještě delší. Potom přišlo odpoledne, kdy se zdálo, že tma houstne přímo před očima a přes obzor k vám spěchá noc. Eddieho napadlo, jestli se čas neztratil.

Odjeli (a prohádankovali se) z města Lud ve vlaku zvaném Blaine Mono. Blaine je svízel, prohodil Jake několikrát, ale ukázalo se, že je něco horšího než svízel. Blaine Mono byl nadobro šílený. Eddie ho zabil nelogičností („V tom jsi prostě od přírody talent, zlato,“ řekla mu Susannah.) a pak se z toho vlaku dostali v Topece, která však tak docela nepatřila do světa, z něhož přišli Eddie, Susannah a Jake. Což bylo vlastně dobře, protože přes tento svět – ten, ve kterém se kansaskému baseballovému týmu říkalo Monarchové, coca-cola se jmenovala Nozz-A-La a to velké japonské auto Takuro, a ne Honda – se přehnal jakýsi mor, který zabil víceméně všechny lidi. Tak tohle si klidně strčte do toho svýho Takura Spirit a jeďte do háje, pomyslel si Eddie.

Běh času mu celou dobu připadal docela jasný. Většinou byl k smrti vystrašený, asi jako všichni, zřejmě kromě Rolanda – ano, čas vypadal skutečný a zřetelný. Nezažil pocit, že mu čas proniká mezi prsty, ani když procházeli po dálnici I-70 s náboji v uších, hleděli na nehybná auta a poslouchali bzučení čehosi, čemu Roland říkal řidina.

Ale po utkání ve skleněném paláci s Jakeovým dávným přítelem Tikytákem a Rolandovým dávným známým (Flaggem nebo Martenem… nebo – možná – Maerlynem) se čas změnil.

Ale ne hned. Putovali jsme tou zatracenou růžovou koulí… viděli jsme, jak Roland omylem zabil matku… a když jsme se vrátili…

Ano, tehdy se to stalo. Probudili se na mýtině asi třicet mil od Zeleného paláce. Pořád ho ještě viděli, ale všichni chápali, že se nachází v jiném světě. Někdo – nebo nějaká síla – je přenesl řidinou zpátky na stezku Paprsku. Nevěděli, kdo nebo co to způsobilo, ale bylo to natolik ohleduplné, že jim to zabalilo svačinu, každému přidalo k pití Nozz-A-Lu a povědomé pytlíky sušenek Keebler.

Poblíž, na větvi stromu, byl připíchnutý vzkaz od bytosti, kterou Roland málem v Paláci zabil. „Vzdejte se Věže. To je poslední varování.“ Opravdu k smíchu. Roland by se Věže nevzdal, stejně jako by nezabil Jakeova ochočeného brumláka a neupekl si ho k večeři. Nikdo z nich by se nevzdal Rolandovy Temné věže. Bůh jim pomoz, zůstanou v tom až do konce.

Ještě chvíli bude světlo, řekl Eddie toho dne, kdy našli Flaggův varovný vzkaz. Chceš ho využít, nebo jak?

Ano, odpověděl Roland z Gileadu. Využijeme ho.

A to udělali, šli po stezce Paprsku nekonečnými otevřenými pláněmi, které od sebe oddělovaly pásy bujného, těžko prostupného křoví. Po lidech nebylo ani památky. Nebe zůstávalo zatažené, den za dnem a noc za nocí. Jelikož sledovali stezku Paprsku, mračna přímo nad nimi se občas rozvířila a protrhla, takže uviděli kus modré oblohy, ale nikdy ne na dlouho. Jednou v noci se mraky rozptýlily natolik, že uviděli úplněk a na něm zřetelně vyvstávající tvář: ošklivý, úlisný škleb Kupce. To podle Rolandových počtů znamenalo konec léta, ale podle Eddieho mělo léto dávno odzvoněno, tráva byla většinou zvadlá nebo úplně suchá, stromy (těch pár, co tu zbývalo) byly holé, křoví pichlavé a zhnědlé. Zvěře bylo málo a poprvé po celých týdnech – od chvíle, kdy opustili les, kde vládl Šardik, kyborgský medvěd – šli občas na kutě s poloprázdným žaludkem.

Podle Eddieho však nic z toho nebylo tak znepokojivé jako pocit, že ztratili čas jako takový: nebyly žádné hodiny, žádné dny, týdny, žádná roční období, kristepane. Měsíc možná Rolandovi napovídal, že je konec léta, ale svět kolem nich vypadal spíš jako na počátku listopadu, kdy se ukládá k zimnímu spánku.

Během tohoto období Eddie došel k závěru, že čas je tvořen zejména vnějšími událostmi. Když se strhla smršť zajímavého dění, zdálo se, že čas uhání. Pokud nastala obvyklá nudná rutina, zpomalil se. A když se nedělo vůbec nic, čas očividně zastavil také. Prostě se sbalil a odjel na prázdniny. Divné, ale pravda.

Opravdu všechen děj ustal? Eddie uvažoval (a vzhledem k tomu, že neměl na práci nic než strkat kolečkové křeslo Susannah po jedné nudné pláni za druhou, měl na úvahy spousty času). Jediná zvláštnost, kterou si dokázal vybavit z doby po návratu z Čarodějova skla, bylo to, čemu Jake říkal Tajemné číslo, ale to nejspíš nic neznamenalo. V Kolíbce ludské potřebovali vyluštit matematickou hádanku, aby získali přístup k Blaineovi, a Susannah se nyní domnívala, že Tajemné číslo je nějaká ozvěna oné hádanky. Eddie si tím vůbec nebyl jistý, ale byla to aspoň nějaká teorie.

A opravdu, co by mohlo být tak zvláštního na čísle devatenáct? Je to Tajemné číslo, opravdu. Po chvíli rozmýšlení Susannah zdůraznila, že je to prvočíslo stejně jako čísla, která otevřela bránu mezi nimi a Blainem Monem. Eddie dodal, že je to jediné číslo, jež se při počítání objeví mezi osmnáctkou a dvacítkou. Jake se tomu zasmál a řekl mu, aby přestal blbnout. Eddie, který seděl těsně u ohně a vyřezával králíka (když byl hotový, putoval do batohu, kde už byli kočka a pes), řekl Jakeovi, aby si přestal utahovat z jeho jediného opravdového talentu.

2

Putovali znovu po stezce Paprsku asi pět nebo šest týdnů, když narazili na staré vyježděné koleje, což určitě znamenalo starou cestu. Nesledovala přesně stezku Paprsku, ale Roland se po ní stejně vydal. Tvrdil, že pro jejich účely sleduje Paprsek dostatečně. Eddie si myslel, že chůze po cestě by mohla znovu všechno rozběhnout obvyklým tempem, trochu otřást tím šíleným pocitem, že se ocitli v bezčasých koňských šířkách, ale nestalo se tak. Cesta je vedla vzhůru přes stoupající řadu plání jako po schodech. Nakonec se ocitli na dlouhém hřebeni, který směřoval od severu na jih. Na druhé straně se cesta svažovala do tmavého lesa. Skoro pohádkového lesa, pomyslel si Eddie, když vkročili do stínů. Susannah druhý den v lese zastřelila jelínka (nebo to možná bylo třetí den… nebo čtvrtý) a po té jednotvárné dietě vegetariánských burritos, které připravoval pistolník, chutnalo maso lahodně, ale v roklinách se neskrývali žádni skřeti nebo trolové ani elfové – ať už ti od Keeblera nebo jiní. Ale taky žádní jeleni.

„Pořád se rozhlížím po Perníkové chaloupce,“ prohodil Eddie. To už se proplétali mezi starými lesními velikány několik dní. Nebo to možná byl už týden. Určitě věděl jen to, že se drží poměrně blízko stezky Paprsku. Viděli ji na nebi… a cítili ji.

„Co je to Perníková chaloupka?“ zeptal se Roland. „Další pohádka? Jestli ano, rád si ji poslechnu.“

No jistě. Ten chlap se nemohl pohádek nasytit, zvlášť takových, které začínaly „Bylo nebylo, kdysi dávno všichni žili v lesích“. Ale to, jak poslouchal, bylo trochu divné. Jaksi nepatřičné. Eddie se o tom jednou zmínil Susannah a ona to vystihla jedním rázem, jak už to tak uměla. Susannah měla básnickou, téměř záhadnou schopnost převést pocity do slov, posadit je na to pravé místo.

„To je tím, že neposlouchá tak napjatě jako děcko před spaním,“ vysvětlila. „Ty bys prostě chtěl, aby tak poslouchal, zlato.“

„A jak teda poslouchá?“

„Jako antropolog,“ odpověděla okamžitě. „Jako antropolog, který se snaží pochopit nějakou cizí kulturu podle jejích mýtů a legend.“

Měla pravdu. A pokud bylo Eddiemu úzko z toho, jak Roland poslouchá, nejspíš to bylo tím, že v hloubi duše cítil, že pokud by tu měl někdo naslouchat vědecky, měl by to být on, Suze a Jake. Protože oni přišli z mnohem více intelektuálního kde a kdy. Nebo ne?

Ať to bylo jakkoliv, všichni čtyři zjistili, že spousta příběhů je stejná v obou světech. Roland znal pohádku „Dianin sen“, která se přízračně podobala příběhu „Dáma nebo tygr“, kterou všichni tři bývalí Newyorčané četli ve škole. Příběh o Lordu Perthovi se podobal biblickému příběhu Davida a Goliáše. Roland slyšel spoustu příběhů o Člověku Ježíšovi, který zemřel na kříži, aby napravil hříchy světa, a vyprávěl Eddiemu, Susannah a Jakeovi, že Ježíš má ve Středosvětě řadu následovníků. Oba světy měly společné také písně. Například „Bezstarostnou lásku“. Nebo „Hey Jude“, i když v Rolandově světě zněl první verš „Hey Jude, I see you, lad.“

Eddie víc než hodinu vyprávěl Rolandovi pohádku o Jeníčkovi a Mařence a z proradné čarodějnice, která pojídá děti, skoro bez přemýšlení udělal Rheu z Cöosu. Když došel k místu, kde se čarodějnice snaží děti vykrmit, zarazil se a zeptal se Rolanda: „Znáš ji? V nějaké verzi?“

„Ne,“ řekl Roland, „ale je to pěkný příběh. Vyprávěj ho do konce, prosím.“

Eddie to udělal a skončil žádaným A žili šťastně až do smrti, a pistolník přikývl. „Nikdo nežije šťastně až do smrti, ale necháme děti, aby na to přišly samy, že?“

„Jo,“ souhlasil Jake.

Ochu ťapal u chlapcovy nohy a vzhlédl k Jakeovi s klidným obdivem ve zlatě lemovaných očích. „Jo,“ pronesl brumlák a věrně napodobil chlapcův trochu mrzutý tón.

Eddie chytil Jakea kolem ramen. „Věčná škoda, že jsi tady místo v New Yorku,“ řekl. „Kdybys byl zase v tom Velkým jabku, chlapče, nejspíš bys měl touhle dobou už vlastního dětského psychiatra. Rozebíral bys tahle témata s rodiči. Dostával se k jádru svých nevyřešených konfliktů. Možná bys taky dostal nějaký dobrý léky. Třeba ritalin nebo něco podobnýho.“

„Celkem vzato jsem radši tady,“ prohlásil Jake a podíval se dolů na Ocha.

„Jo,“ souhlasil Eddie. „To ti nevyčítám.“

„Takovým příběhům se říká pohádky,“ dumal Roland. „Znamená to slovo něco?“

„Ne,“ odpověděl Eddie. „Prostě to označuje určitou kategorii. V našem světě máme své příběhy s tajemstvím a napínavé příběhy… science fiction… kovbojky… pohádky. Chápeš?“

„Ano,“ řekl Roland. „Lidé ve vašem světě vždycky chtějí jasné rozlišení? Aby příběh měl v ústech jedinou příchuť?“

„Myslím, že tím jsi to vystihl,“ ozvala se Susannah.

„Copak nikdo nejí guláš?“ zeptal se Roland.

„Někdy k večeři ano,“ odpověděl Eddie, „ale pokud jde o zábavu, většinou dáváme předost tomu, aby se chutě nemíchaly, a všechno na talíři držíme pěkně oddělené. Zní to ale pěkně nudně, když se to takhle řekne.“

„Kolik bys řekl, že těch pohádek je?“

Bez váhání – a rozhodně se nijak nedomlouvali – Eddie, Susannah a Jake řekli najednou úplně stejné slovo: „Devatenáct!“ A za okamžik Ochu chraptivě zopakoval: „Dvat-nác!“

Podívali se po sobě a zasmáli se, protože „devatenáct“ se stalo jejich oblíbenou hláškou a nahradilo „bumhuka“, který už Jakea a Eddieho trochu unavoval. Jenomže se zasmáli trochu stísněně, protože ta záležitost s devatenáctkou začala být maličko divná. Eddie zjistil, že ji vyřezal na bok své poslední dřevěné figurky, jako by ji označoval: Hele, parde, vítej v našem zapadáku! Říkáme mu bar U devatenáctky. Susannah i Jake se přiznali, že večer nosí k ohni v náruči vždycky devatenáct klacků. Nikdo nedokázal říct proč, prostě jim připadalo správné to tak dělat.

Pak přišlo ráno, kdy je Roland zastavil na okraji lesa, kterým procházeli. Ukázal na nebe, ke kterému natahoval omšelé větve jeden zvláště starý strom. Tvar těch větví tvořil proti nebi číslovku devatenáct. Čistou devatenáctku. Všichni to viděli, ale Roland to spatřil první.

Jenže Roland, který věřil na znamení a věštby stejně samozřejmě, jako kdysi Eddie věřil v žárovky a alkalické baterie, tomu, jak jeho ka-tet podivně a náhle tomuto číslu podlehlo, nevěnoval zvláštní pozornost. Stmelili se, řekl, stmelili se, jak jen ka-tet dokáže, takže jejich myšlenky, zvyky a drobné obsese se šíří na všechny jako rýma. Byl přesvědčený, že tomu do jisté míry napomáhá Jake.

„Máš ten dar, Jakeu,“ řekl. „Nevím jistě, jestli je stejně silný, jako byl u mého dávného přítele Alaina, ale bohové, věřím, že to tak může být.“

„Nevím, o čem mluvíš,“ zamračil se Jake popleteně. Eddie věděl – aspoň trochu – a domníval se, že Jake to časem také pozná. Tedy pokud někdy čas začne znovu normálně plynout.

A toho dne, kdy Jake přinesl kobliny, se to stalo.

3

Zastavili se, aby se naobědvali (další fádní vegetariánská burritos, jelikož zvěřina došla a z Keeblerových sušenek zůstala jen sladká vzpomínka), a tu si Eddie všiml, že Jake je pryč, takže se zeptal pistolníka, jestli ví, kam chlapec odešel.

„Oddělil se od nás, je to asi půl kola,“ odpověděl Roland a ukázal na cestu zbývajícími prsty na pravé ruce. „Nic se mu nestalo. Kdyby ano, všichni bychom to vycítili.“ Roland se podíval na své burrito a pak se do něho bez nadšení zakousl.

Eddie otevřel ústa, aby ještě něco dodal, ale Susannah ho předešla. „Už je tu. Ahoj, zlato, co to máš?“

Jake měl plnou náruč jakýchsi kulatých věcí o velikosti tenisového míčku. Jenomže tyto míčky by nikdy pořádně neskákaly. Trčely z nich drobné trny. Když se chlapec přiblížil, Eddie je ucítil a ta vůně byla skvělá – jako čerstvě upečený chleba.

„Myslím, že by se to dalo jíst,“ oznámil Jake. „Voní to jako čerstvý kváskový chleba, který máma a paní Shawová – hospodyně – kupovaly u Zabara.“ Podíval se na Susannah a Eddieho a usmál se. „Znáte to, lidi, u Zabara?“

„Jasně že ano,“ řekla Susannah. „Tam to bylo nejlepší, mmm-hmmm. A opravdu to voní dobře. Ale ještě jsi neochutnával, že ne?“

„V žádném případě.“ Tázavě se podíval na Rolanda.

Pistolník skoncoval s jejich nejistotou tím, že jeden plod vzal, oloupal trny a do zbytku se zakousl. „Koblinky,“ prohlásil. „Už jsem žádné neviděl, ani nepamatuju. Jsou skvělé.“ Modré oči mu zasvítily. „Trny radši nejezte, nejsou jedovaté, ale hodně kyselé. Můžeme je osmažit, jestli zbyla trocha jeleního loje. Pak chutnají skoro jako maso.“

„To vypadá jako dobrý nápad,“ nadchl se Eddie. „Klidně se nacpi. Pokud mě se týče, nejspíš si ty houbové kobylinky, nebo co to je, odpustím.“

„Vůbec to nejsou houby,“ opravil ho Roland. „Spíš jakési bobule.“

Susannah si jednu vzala, maličko si ukousla a pak se zakousla pořádně. „Tohle si, drahoušku, neodpustíš,“ pochvalovala si. „Tatínkův kamarád Pop Mose by řekl, jsou fakt prima.“ Vzala od Jakea další koblinku a přejela palcem po jejím hedvábném povrchu.

„Možná,“ řekl Eddie, „ale jednou na střední jsem četl kvůli referátu jednu knížku – myslím, že se jmenovala Vždy jsme žili v zámku –, kde ta potrhlá bláznivka otrávila celou rodinu něčím podobným.“ Naklonil se k Jakeovi, povytáhl obočí a protáhl koutky úst v úsměvu, který měl být strašidelný. „Otrávila celou rodinu a všichni zemřeli v bolestech!“

Eddie se svalil z kmene, na kterém seděl, a začal se převalovat v jehličí a listí. Dělal strašné grimasy a vydával zvuky, jako že se dusí. Ochu pobíhal kolem něj a pronikavě vyrážel Eddieho jméno.

„Nech toho,“ poručil Roland. „Kde jsi je našel, Jakeu?“

„Tamhle,“ ukázal. „Na mýtině, kterou jsem zahlédl ze stezky. Je jich tam plno. A nevím, lidi, jestli máte chuť na maso… já teda jo… je tam spousta stop. A hodně jich je čerstvých.“ Očima zapátral v Rolandově obličeji. „Velmi… čerstvých… stop.“ Mluvil pomalu, jako k někomu, kdo jazyku pořádně nerozumí.

Roland se mírně pousmál. „Mluv tiše, ale mluv jasně,“ řekl. „Co tě trápí, Jakeu?“

Když Jake odpověděl, sotva pohnul rty. „Když jsem sbíral koblinky, sledovali mě lidé.“ Odmlčel se, pak dodal. „Teď nás pozorují taky.“

Susannah vzala jednu koblinku, chvíli ji obdivovala a pak k ní sklonila obličej, jako by očichávala květinu. „Kus zpátky po cestě, kterou jsme přišli? Napravo od ní?“

„Ano,“ řekl Jake.

Eddie zvedl k ústům pěst, jako by si odkašlával, a zeptal se: „Kolik?“

„Myslím čtyři.“

„Pět,“ opravil ho Roland. „Možná i šest. Je mezi nimi jedna žena. A taky chlapec, který není o moc starší než Jake.“

Jake se na něj polekaně podíval. Eddie se zeptal: „Jak dlouho tam jsou?“

„Od včerejška,“ odpověděl Roland. „Napojili se za nás z východního směru.“

„A tys nám to neřekl?“ zeptala se Susannah. Mluvila docela přísně, ani se neobtěžovala zakrýt si ústa, aby se jí nedalo odezírat ze rtů.

Roland se na ni podíval s nepatrně lišáckým výrazem v očích. „Byl jsem zvědavý, který z vás je ucítí první. Vlastně jsem si vsadil na tebe, Susannah.“

Chladně se na něho podívala a mlčela. Eddie si pomyslel, že v tom pohledu byl pořádný kus Detty Walkerové, a byl rád, že ten pohled nepatřil jemu.

„Co s nimi uděláme?“ zeptal se Jake.

„Prozatím nic,“ odpověděl pistolník.

Jakeovi se to moc nelíbilo. „Co když jsou jako Tikytákovo ka-tet? Gasher a Hoots a ti ostatní?“

„Nejsou.“

„Jak to víš?“

„Protože už by proti nám vyrazili a už by je žraly mouchy.“

Na to nikdo neměl odpověď, a tak se znovu vydali na cestu. Stezka se kroutila hlubokými stíny, hledala si cestu mezi stromy, které byly stovky let staré. Po necelých dvaceti minutách chůze uslyšel Eddie jejich pronásledovatele (nebo stíny): praskání větviček, šustění křoví a jednou dokonce tichý hlas. Lepinožky, jak by řekl Roland. Eddie byl znechucený sám ze sebe, že si jich nevšiml tak dlouho. Také uvažoval, jak se ta kumpanie živí. Jestli tím, že kořist stopuje a loví, tak se jim nemohlo dařit moc dobře.

Eddie Dean začal patřit do Středosvěta v mnoha ohledech, někdy tak jemných, že si je neuvědomoval, ale vzdálenost stále počítal v mílích, a ne v kolech. Odhadoval, že ušli asi patnáct mil od místa, kde je dohonil Jake s těmi svými koblinami a horkou novinkou, když Roland vyhlásil padla. Zastavili se uprostřed cesty, jako to dělali vždy od chvíle, kdy vstoupili do lesa. Tak se zmenšovala možnost, že uhlíky z ohniště podpálí les.

Eddie se Susannah nasbírali pěknou hromádku suchých větví a Roland a Jake zatím připravovali malý tábor a pustili se do porcování Jakeových zásob koblin. Susannah bez námahy pojížděla se svým křeslem po prsti pod starými stromy a skládala si větve na klín. Eddie se držel poblíž a potichu si broukal.

„Koukni tamhle nalevo, zlato,“ řekla Susannah.

Udělal to a v dálce uviděl oranžovou jiskřičku. Oheň.

„Nejsou moc dobří, co?“ zeptal se.

„Nejsou. Po pravdě řečeno je mi jich trochu líto.“

„Napadá tě, proč jdou za námi?“

„Ne-e, ale myslím, že Roland má pravdu – řeknou nám to, až budou chtít. Nebo zjistí, že se jim nehodíme, a pak se prostě vypaří. Tak jdeme, vrátíme se.“

„Ještě vteřinku.“ Zvedl další větev, zaváhal, pak sebral ještě jednu. Tak, a bylo to správně. „Fajn,“ řekl.

Na zpáteční cestě spočítal klacky, které nasbíral, a pak ty u Susannah na klíně. Pokaždé mu vyšlo devatenáct.

„Suze,“ řekl, a když na něho pohlédla, oznámil: „Čas znovu začal.“

Nezeptala se ho, co tím myslí, jenom přikývla.

4

Odhodlání nejíst kobliny nevydrželo Eddiemu dlouho; voněly zatraceně dobře, když se tak smažily na jelením loji, který Roland (vražedně šetrná to duše) uschoval ve své ošoupané staré torbě. Eddie si naložil svou porci na starobylý talíř, jichž pár našli v Šardikově lese, a zhltnul je.

„Jsou výborné, jako humři,“ liboval si, ale pak si vzpomněl na příšery na pláži, které sežraly Rolandovi prsty. „Chci říct, že jsou dobré jako Nathanovy karbanátky. A promiň, že jsem si z tebe utahoval, Jakeu.“

„To nevadí,“ usmíval se Jake. „To tvoje utahování není nijak hrozné.“

„Jedno byste měli mít na paměti,“ řekl Roland. Usmíval se – poslední dobou se usmíval častěji, mnohem častěji –, ale oči měl vážné. „Vy všichni. Kobliny někdy přivolávají velmi živé sny.“

„Chceš říct, že tě zfetujou?“ zeptal se Jake polekaně. Vzpomněl si na otce. Elmer Chambers v životě zkoušel spoustu podivností.

„Zfetujou? Nevím jistě, co –“

„Že budeš sjetej. V rauši. Uvidíš různé věci. Jako když sis vzal meskalin a šel do kamenného kruhu, kde ten démon… vždyť víš, skoro mi ublížil.“

Roland se na chvíli odmlčel a vzpomínal. V tom kamenném kruhu byl uvězněn nějaký druh sukuby. Kdyby jí nechali volnou ruku, nepochybně by Jakea Chamberse sexuálně zasvětila a pak ho usouložila k smrti. Nakonec to dopadlo tak, že ji Roland přinutil mluvit. Za trest na něj seslala vidinu Susan Delgadové.

„Rolande?“ Jake se na něj starostlivě díval.

„Nemusíš se bát, Jakeu. Znám houby, které způsobují to, co máš na mysli – mění vědomí, povznášejí ho –, ale kobliny ne. Jsou to bobule, dobré k jídlu. Pokud budeš mít obzvlášť živé sny, prostě si vzpomeň, že to opravdu jsou jen sny.“

Eddiemu to připadalo jako hodně divná řeč. Především se Rolandovi nepodobalo, aby tolik pečoval o jejich duševní zdraví. A aby tolik plýtval slovy.

Všechno se znovu rozběhlo a on to taky ví, pomyslel si Eddie. Měli jsme takovou malou pauzu, ale hodiny už zase jdou. Hra pokračuje, jak se říká.

„Postavíme hlídky, Rolande?“ zeptal se Eddie.

„Takový příkaz nedám,“ rozhodl pistolník nevzrušeně a začal si balit cigáro.

„Ty si opravdu myslíš, že nejsou nebezpeční, že?“ zeptala se Susannah a pohlédla k lesu, ve kterém už jednotlivé stromy splývaly ve večerním šeru. Jiskřička ohně, které si tuhle všimli, už zmizela, ale lidé, kteří je sledovali, tam byli stále. Susannah je cítila. Když se podívala dolů na Ocha a zpozorovala, že se dívá stejným směrem, nijak ji to nepřekvapilo.

„Myslím, že je to spíš jejich problém,“ odpověděl Roland.

„Co mělo tohle znamenat?“ zeptal se Eddie, ale Roland už nic neřekl. Jenom ležel na cestě se smotaným kusem jelenice pod hlavou, hleděl vzhůru do tmavého nebe a kouřil.

Za chvíli Rolandovo ka-tet spalo. Nepostavili žádné hlídky, ale nikdo je nerušil.

5

Když sny přišly, nebyly to vůbec žádné sny. Věděli to všichni, možná kromě Susannah, která tam v jistém velmi reálném smyslu tu noc vůbec nebyla.

Panebože, jsem zase v New Yorku, pomyslel si Eddie. A vzápětí: Opravdu zase v New Yorku. To je skutečné.

Bylo. A byl v New Yorku. Na Druhé avenue.

V tu chvíli vyšel zpoza rohu Padesáté čtvrté ulice Jake a Ochu. „Hele, Eddie,“ usmíval se Jake. „Vítej doma.“

Hra pokračuje, pomyslel si Eddie. Hra pokračuje.

II.
New York, New York

1

Než Jake usnul, upíral oči do hluboké tmy – na zamračeném nočním nebi nesvítily ani hvězdy, ani měsíc. Když už dřímal, se strachem si uvědomil, že padá. Ve svém předchozím životě takzvaného normálního dítěte se mu ve snu často zdálo, že padá, zvlášť ve zkouškovém období, ale to přestalo, jakmile se tak namáhavě narodil do Středosvěta.

Pak ten pocit, že padá, zmizel.

Zaslechl krátkou bzučivou melodii, která však působila až moc krásně. Tři tóny, a už si člověk přál, aby zmlkly, tucet tónů, a člověk si myslel, že ho to zabije, jestli to hned nepřestane. Jako by mu každé zabzučení rozechvívalo kosti. Zní to jako havajka, že? pomyslel si, a i když se bzučivá melodie vůbec nepodobala zlověstnému drnčení řidiny, kdoví proč působila stejně nebezpečně.

To tedy rozhodně.

Potom, zrovna když si pomyslel, že už to opravdu déle nevydrží, ta hrozná, nádherná melodie ztichla. Tma za zavřenými víčky se najednou rozsvítila zářivou tmavou červení.

Opatrně otevřel oči do plného slunce.

A vyjekl.

New York.

Kolem se míhaly taxíky, svítily na slunci jasně žlutou barvou. Kolem Jakea prošel loudavým krokem mladý černoch se sluchátky walkmanu v uších, nohama v sandálech trochu podupával do rytmu a potichu si broukal „ša-da-ba, ša-da-bou!“ Na ušní bubínky zaútočila sbíječka. Na korbu náklaďáku dopadaly kusy betonu a jejich rachot se odrážel jako ozvěna od jedné budovy k druhé. Svět překypoval zvuky. Ani si neuvědomil, jak si zvykl na hluboké ticho Středosvěta. Víc než zvykl. Zamiloval si ho. Přesto zdejší randál a cvrkot měl svůj půvab a Jake mu nedokázal odolat. Zpátky v New Yorku. Rty se mu roztáhly v úsměvu.

„Ejk! Ejk!“ zavolal potichu jakýsi ustrašený hlásek.

Jake pohlédl dolů a uviděl, že na chodníku sedí Ochu s oháňkou těsně přitaženou k tělu. Brumlák neměl červené botičky a ani Jake neměl červené polobotky (díky bohu), ale stejně se to velmi podobalo návštěvě v Rolandově Gileadu, kam se dostali prostřednictvím růžového Čarodějova skla. Skleněné koule, která způsobila tolik potíží a smutku.

Tentokrát to nebylo žádné sklo… prostě usnul. Ale tohle přece nebyl sen. Byl živější než všechny jeho dosavadní sny dohromady a mnohem strukturovanější. A navíc…

Navíc, jak tak s Ochem postávali v centru města nalevo od saloonu zvaného Kansas City Blues, lidé se jim vyhýbali. Zatímco Jake tento jev studoval, jedna žena přímo překročila Ocha a povytáhla si přitom na koleni rovnou černou sukni. Nepřítomný výraz v obličeji (Jsem prostě další Newyorčanka, která si hledí svého, tak mi dejte pokoj, něco takového jí Jake vyčetl z tváře) se ani nepohnul.

Oni nás nevidí, ale jaksi nás cítí. A jestli nás cítí, tak tu musíme opravdu být.

První logická otázka zněla proč? Jake o ní chvíli uvažoval, pak se rozhodl, že ji odloží. Měl pocit, že odpověď přijde. Zatím by si rád užil New York, dokud má šanci.

„Jdeme, Ochu,“ zavelel a vyrazil za roh. Brumlák, očividně žádný městský hejsek, se držel tak těsně u něj, že Jake cítil, jak mu dýchá na kotník.

Druhá avenue, pomyslel si. A potom: Pane bože –

Než stačil domyslet, uviděl, že před jedním obchodem s kufry a zavazadly stojí Eddie Dean, vypadá omámeně a trochu nepatřičně, protože má na sobě staré džíny, jelenicovou košili a jelenicové mokasíny. Vlasy měl čisté, ale visely mu na ramena a prozrazovaly, že neviděly kadeřníka už pěkně dlouho. Jake si uvědomil, že sám nevypadá o moc líp. Také měl jelenicovou košili a na spodní půlce těla roztrhané pozůstatky kalhot, které si oblékl v den, kdy nadobro odešel z domova, vztyčil plachty směr Brooklyn, Dutch Hill a jiný svět.

Ještě že nás nikdo nevidí, pomyslel si Jake, ale pak si řekl, že na tom stejně nezáleží. Kdyby je lidé viděli, nejspíš by měli za pár hodin hromadu drobásků. Zasmál se tomu. „Hej, Eddie, vítej doma.“

Eddie přikývl, ale vypadal zamyšleně. „Vidím, že sis přivedl kámoše.“

Jake se shýbl a pohladil Ocha. „Je to taková moje kreditka American Express. Bez něho nevytáhnu paty z domu.“

Jake už chtěl pokračovat – připadal si vtipný, okouzlující, plný zajímavých postřehů –, když tu kolem rohu kdosi prošel, ani se na ně nepodíval (stejně jako ostatní), a všechno se proměnilo. Byl to kluk, který měl na sobě kalhoty, jež vypadaly jako Jakeovy, protože opravdu patřily Jakeovi. Nebyly to ty, které měl na sobě teď, ale byly skutečně jeho. A taky tenisky. Byly to ty, které ztratil na Dutch Hill. Strhl mu je omítkový muž, který hlídal dveře mezi světy.

Chlapec, který právě kolem nich prošel, byl John Chambers, byl to on, jenomže v této podobě vypadal jemně a nevinně a hrozně mladě. Jak jsi přežil? zeptal se v duchu a díval se na svá záda. Jak jsi přežil ta duševní muka, když jsi přicházel o rozum a utíkal z domu, a ten strašný dům v Brooklynu? A hlavně, jak jsi přežil toho dveřníka? Musíš být tvrdší, než vypadáš.

Eddie se zatvářil tak vyjeveně, že se Jake musel smát, i když byl také pořádně otřesený. Připomnělo mu to komiksový obrázek, kde se postavička snaží podívat na dvě strany zároveň. Pohlédl dolů a uviděl na Ochově tváři podobný výraz. Tím to bylo všechno ještě legračnější.

„Co to má sakra být?“ dožadoval se Eddie.

„Přehrávání ze záznamu,“ řehtal se Jake. Znělo to dost pitomě, ale to mu nevadilo. Cítil se pitomě. „Je to, jako když jsme pozorovali Rolanda ve Velké síni Gileadu, jenomže tohle je New York a je 31. května 1977! To je ten den, kdy jsem šel za školu! Přehrávání ze záznamu, kámo!“

„Za školu?“ divil se Eddie, ale Jake mu nedal šanci. Najednou mu došlo ještě něco. Přímo ho to udeřilo. Zavalilo ho to jako člověka, který trčí na pláži, když se přižene přílivová vlna. Obličej mu hořel tak jasně, že Eddie couvl o krok.

„Ta růže!“ zašeptal. Bylo mu tak slabo, že nemohl mluvit hlasitěji, a v krku mu vyschlo jako na poušti. „Eddie, ta růže!“

„Co je s ní?“

„Dnes je den, kdy jsem ji uviděl!“ Natáhl se a položil Eddiemu na loket roztřesenou ruku. „Půjdu do knihkupectví… a potom na tu prázdnou parcelu. Myslím, že tam bývaly lahůdky –“

Eddie přikyvoval a také na něm začínalo být znát vzrušení. „Umělecké lahůdkářství Toma a Jerryho, na rohu Druhé a Čtyřicáté šesté –“

„Lahůdkářství je pryč, ale je tam ta růže! Já, jak jdu po té ulici, se jdu na ni podívat, a my ji můžeme uvidět taky!“

Eddiemu zasvítily oči. „Tak jdeme,“ rozhodl. „Přece tě neztratíme z očí. Tedy tamtoho. To je sakra fuk.“

„Neboj se,“ uklidnil ho Jake. „Já vím, kam jde.“

2

Jake vpředu – Jake z New Yorku na jaře 1977 – šel pomalu, pořád se rozhlížel, přímo si ten den vychutnával. Jake ze Středosvěta si přesně vzpomněl, jak tomu chlapci bylo: najednou cítil úlevu, že ty hádavé hlasy v hlavě

(Umřel jsem!)

(Neumřel!)

konečně přestaly brebentit. To bylo u toho laťového plotu, kde dva obchodníci hráli piškvorky perem značky Mark Cross. A samozřejmě se mu ulevilo, protože unikl Piperově škole a své šílené závěrečné slohové práci při hodině angličtiny slečny Averyové. Závěrečná slohová práce tvořila celých dvacet pět procent z konečné známky u každého studenta, slečna Averyová to vysvětlila zcela jasně, a Jake napsal hrozné bláboly. Nic na tom nezměnila skutečnost, že učitelka mu nakonec dala jedničku s hvězdičkou, tím se jenom potvrdilo, že to prostě nebyl on; celý svět se stavěl na hlavu, devatenáctkovatěl.

Když tomu všemu unikl – byť jenom na chvilku –, bylo mu skvěle. Jasně že si ten den vychutnával.

Jenomže s tím dnem něco je, pomyslel si Jake – ten Jake, který šel za svým starým já. Něco s ním…

Rozhlédl se, ale nemohl na nic přijít. Konec května, jasné letní slunce, spousta chodců a zevlounů nakukujících do výkladních skříní na Druhé avenue, záplava taxíků, občas dlouhá černá limuzína; na tom nebylo nic špatného.

Jenomže cosi bylo špatně.

Všechno bylo špatně.

3

Eddie si všiml, že ho chlapec tahá za rukáv. „Připadá ti tu něco divného?“ zeptal se Jake.

Eddie se rozhlédl. Sám se sice přizpůsoboval s obtížemi (vracel se totiž do New Yorku, který byl o pár let mladší než jeho kdy), ale věděl, co má Jake na mysli. Něco bylo špatně.

Ohlédl se po chodníku s náhlou jistotou, že neuvidí jejich stín. Ztratili své stíny jako ty děti v jedné pohádce… jedné z devatenácti pohádek… nebo to bylo něco novějšího, jako Lev, čarodějnice a skříň, nebo Petr Pan? Možná jedna z těch, kterým se dalo říkat Moderní devatenáctka.

Na tom každopádně nezáleželo, protože stíny měli.

Ale neměli bychom je mít, uvědomil si Eddie. Neměli bychom své stíny vidět, když je tma.

Hloupá myšlenka. Přece nebyla tma. Bylo ráno, kristepane, slunečné květnové ráno, sluníčko pomrkávalo na chromu projíždějících aut a v oknech obchodů na východní straně Druhé avenue tak jasně, že museli mhouřit oči. Přesto Eddiemu připadalo, že je jaksi tma, jako by to všechno byl jenom křehký povrch, jako plátěná kulisa v pozadí jeviště. „Až půjde opona nahoru, uvidíme Ardenský les.“ Nebo hrad v Dánsku. Nebo kuchyni v domě Willyho Lomana. V tomto případě vidíme Druhou avenue v centru New Yorku.

Ano, přesně tak. Jenomže za tímto plátnem byste nenašli zákulisí s dílnami a sklady, ale jenom rozlehlou klenutou tmu. Jakýsi obrovitý mrtvý vesmír, v němž byla Rolandova Věž už v troskách.

Pěkně prosím, ať se pletu, pomyslel si Eddie. Pěkně prosím, jenom ať je to nějakej kulturní šok nebo starej dobrej absťák.

Jenomže věděl, že to nebude ani jedno, ani druhé.

„Jak jsme se sem dostali?“ zeptal se Jakea. „Nebyly tu žádné dveře…“ Nedomluvil a pak zadoufal: „Možná že to je opravdu sen?“

„Není,“ odpověděl Jake. „Spíš se to podobá tomu, jak jsme putovali v Čarodějově skle. Jenomže tentokrát v tom žádná koule není.“ Najednou ho něco napadlo. „Slyšel jsi tu hudbu? Takové bzučení? Těsně předtím, než ses tu objevil?“

Eddie přikývl. „Byla dost nesnesitelná. Až mi z ní slzely oči.“

„Přesně tak,“ přitakal Jake.

Ochu očichával hydrant. Eddie a Jake se zastavili, aby jejich malý společník mohl zvednout nohu a přidat vlastní značku k ostatním vzkazům, které už na té pouliční vývěsce nepochybně visely. Před nimi stále pomalu šel druhý Jake – chlapec ze sedmasedmdesátého – a zevloval. Eddiemu připadal jako turista z Michiganu. Dokonce zakláněl hlavu, aby si prohlédl vršky budov, a Eddieho napadlo, že kdyby vás při takovém počínání přistihla Newyorská rada cyniků, odebrala by vám zákaznickou kartu od Bloomingdalea. Neměl si však na co stěžovat, tím lehčí bylo chlapce sledovat.

A zrovna když o tom Eddie přemýšlel, kluk ze sedmasedmdesátého zmizel.

„Kam jsi šel? Kristepane, kam jsi šel?“

„Klid,“ usmíval se Jake. (Ochu u nohy si neodpustil své „Id!“) „Jenom jsem zašel do obchodu. Do té… hm… Manhattanské restaurace pro duši, tak se jmenovala.“

„Tam jsi dostal toho Karlíka Šš-šš a hádanky?“

„Přesně tak.“

Eddiemu se moc líbil ten užaslý, omámený úsměv, který Jakeovi rozsvítil tvář. „Pamatuješ, jak Rolanda rozrušilo, když jsem mu řekl, jak se majitel knihkupectví jmenuje?“

Eddie se pamatoval. Majitel Manhattanské restaurace pro duši se jmenoval Calvin Věž.

„Honem,“ vyhrkl Jake. „Chci se dívat.“

Eddiemu nemusel říkat dvakrát. Také se chtěl dívat.

4

Jake se zastavil mezi dveřmi do obchodu. Sice se pořád usmíval, ale tak nějak nejistě.

„Co je?“ zeptal se Eddie. „Co se stalo?“

„Nevím. Mám pocit, že něco je jinak. Prostě… od doby, co jsem tu byl, se toho tolik stalo…“

Díval se na černou tabuli v okně, která byla podle Eddieho moc chytrý prostředek k prodávání knížek. Vypadala jako jídelní lístek v bufetech nebo na rybím trhu.

DNEŠNÍ SPECIALITY

Z Mississippi! Smažený William Faulkner

Vázané vydání za tržní cenu

Brožované vydání Vintage Library

po 75 c za kus

Z Maine! Chlazený Stephen King

Vázané vydání za tržní cenu

Slevy Knižního klubu

Brožované vydání 75 c za kus

Z Kalifornie! Natvrdo vařený Raymond Chandler

Vázané vydání za tržní cenu

Brožované vydání 7 ks za 5,00 $.

Eddie se podíval za tabuli a uviděl, že druhý Jake – ten, který ještě nebyl opálený a neměl v očích tvrdý a jasný pohled – stojí u malého stolku s vyloženými knihami. Dětskými knihami. Nejspíš tam bylo i Devatenáct pohádek a Moderní devatenáctka.

Nech toho, napomínal se. To jsou chorobně obsedantní sračky a dobře to víš.

Možná, ale starý dobrý Jake Sedmasedmdesát se zrovna chystal koupit si něco ze stolku, který jim změnil – a velmi pravděpodobně zachránil – život. Číslem devatenáct se bude zabývat později. Nebo vůbec ne, pokud to dokáže.

„Jdeme,“ řekl Jakeovi. „Vlezem dovnitř.“

Chlapec otálel.

„Co se děje?“ vyzvídal Eddie. „Věž nás neuvidí, jestli ti tohle dělá starosti.“

„Věž možná ne,“ řekl Jake, „ale co když on?“ Ukázal na svoje druhé já, které se teprve mělo seznámit s Gasherem a Tikytákem a starými lidmi z River Crossingu. A ještě nepotkal Blainea Mona a Rheu z Cöosu.

Jake se díval na Eddieho ustrašeně a zvědavě zároveň. „Co když uvidím sám sebe?“

Podle Eddieho se to klidně mohlo stát. Sakra, cokoliv se mohlo stát. Ale to nic nezměnilo na tom, co cítil v srdci. „Myslím, že máme jít dovnitř, Jakeu.“

„Jo…“ Zaznělo to jako dlouhý vzdech. „Taky myslím.“

5

Vešli dovnitř a nikdo je neviděl. Eddiemu se ulevilo, když na stolku, který upoutal chlapcovu pozornost, napočítal jedenadvacet knih. Samozřejmě s tou výhradou, že když si Jake vybral ty dvě, které chtěl – Karlíka Šš-šš a hádanky –, zbývalo jich devatenáct.

„Našel jsi něco, synku?“ zeptal se mírně jakýsi hlas. Patřil tlustému pánovi v bílé košili s rozhalenkou. Za ním, u pultu, který vypadal, jako by ho přestavěli z nálevního pultu z přelomu století, popíjela kávu a uždibovala cukroví trojice starších pánů. Na mramorové stolní desce byla rozložená šachovnice a hra byla v plném proudu.

„Ten pán, co sedí na konci, je Aaron Deepneau,“ zašeptal Jake. „Bude mi vysvětlovat hádanku o Samsonovi.“

„Pst!“ napomínal ho Eddie. Chtěl slyšet, o čem bude mluvit Calvin Věž s klukem Sedmasedmdesát. Najednou mu to připadalo moc důležité… ale proč je tu sakra taková tma?

Jenomže to vůbec není žádná tma. Na východní stranu ulice v tuto denní dobu dopadá spousta slunce, a když se sem otevřou dveře, zaplaví i tuhle místnost jasné světlo. Jak můžeš říct, že je tma?

Protože kdoví proč byla. Slunce – kontrast působený sluncem – to ještě zhoršovalo. A ještě víc to zhoršoval fakt, že nedokázal tu tmu vlastně vidět… a Eddie si uvědomil hroznou věc: ti lidé byli v nebezpečí. Věž, Deepneau, kluk Sedmasedmdesát. A on sám, Jake ze Středosvěta a Ochu nejspíš také.

Všichni byli v nebezpečí.

6

Jake sledoval, jak jeho druhé, mladší já, couvlo o krok před majitelem obchodu a jak kulí oči překvapením. Protože se jmenuje Věž, pomyslel si Jake. To mě překvapilo. Ale ne kvůli Rolandově Věži – o ní jsem tehdy ještě nevěděl –, ale kvůli obrázku, který jsem přidal na poslední stránku své závěrečné slohové práce.

Na poslední stránku přilepil fotografii Šikmé věže v Pise a pak ji celou počmáral černou pastelkou, aby byla co nejvíc začerněná.

Věž se ho zeptal, jak se jmenuje. Jake Sedmasedmdesát mu to řekl a Věž s ním chvilku žertoval. Žertoval příjemně, jak to umějí někteří dospělí, kterým nelezou děti na nervy.

„Slušný stisk, parde,“ říkal Věž. „Připomínáš potulného hrdinu z westernového románu – chlapíka, který vjede do Black Forku v Arizoně, vyčistí město a pak jede dál. Něco ve stylu Wayna D. Overholsera…“

Jake se přikradl o něco blíž ke svému starému já (v koutku duše ho napadlo, jak skvělý by to byl výstup v pořadu Sobotní večerní živá show) a vytřeštil oči. „Eddie!“ Pořád šeptal, i když věděl, že lidé v obchodě ho nemohou –

Jenomže na jisté úrovni by možná mohli. Vzpomněl si na tu paní na Padesáté čtvrté ulici, která si vyhrnula sukni, aby mohla překročit Ocha. A teď oči Calvina Věže zabloudily jeho směrem, ale pak se zase upřely na jeho druhé já.

„Asi by bylo lepší nepřitahovat zbytečně pozornost,“ zamumlal mu Eddie do ucha.

„Já vím,“ odpověděl Jake, „ale podívej se na Karlíka Šš-šš, Eddie!“

Eddie se podíval a chvíli neviděl nic zvláštního – jen Karlíka: Karlíka s čelním reflektorem a podezřelým úšklebkem zabijáka dobytka. Potom Eddiemu vylétlo obočí do poloviny čela.

„Myslel jsem, že Karlíka Šš-šš napsala nějaká Beryl Evansová,“ zašeptal.

Jake přikyvoval. „Já taky.“

„Tak kdo je tahle –“ Eddie se znovu podíval. „Kdo je ta Claudia y Inez Bachman?“

„Vůbec netuším,“ řekl Jake. „V životě jsem o ní neslyšel.“

7

Jeden ze starších pánů u pultu se vydal loudavým krokem k nim. Eddie a Jake ustoupili. Když couvali, Eddieho studeně zamrazilo v zádech. Jake byl hrozně bledý a Ochu potichu, ustrašeně kňučel. Něco viselo ve vzduchu, určitě. Svým způsobem opravdu ztratili své stíny. Eddie jenom nevěděl jak.

Kluk Sedmasedmdesát vytáhl peněženku a zaplatil za dvě vybrané knížky. Ještě chvíli si povídali a dobromyslně se pochechtávali a pak zamířil ke dveřím. Eddie už chtěl za ním vyrazit, ale Jake ze Středosvěta ho chytil za paži. „Ne, ještě ne – ještě se vrátím.“

„Mně je fuk, jestli přelouskáš všechny knížky v tom krámu. My počkáme na chodníku.“

Jake o tom přemýšlel a kousal si ret, pak přikývl. Zamířili ke dveřím, pak se zastavili a ustoupili, protože druhý Jake se vracel. Knížka s hádankami byla otevřená. Calvin Věž rozumoval nad šachovnicí na pultu. S přátelským úsměvem se ohlédl.

„Rozmyslel sis to s tou kávou, ó hyperborejský poutníče?“

„Ne, chtěl jsem se vás zeptat –“

„To je s tou Samsonovou hádankou,“ řekl Jake ze Středosvěta. „Myslím, že to není důležité. Ale ten Deepneau zazpívá moc dobrou písničku, jestli ji chceš slyšet.“

„Já se bez ní obejdu,“ odsekl Eddie. „Jdeme.“

Vyšli ven. A i když na Druhé avenue pořád cosi vadilo – ten pocit, že přímo za nebem čeká nekonečná temnota –, bylo to o něco lepší než v Manhattanské restauraci pro duši. Aspoň tu byl čerstvý vzduch.

„Řeknu ti, co uděláme,“ začal Jake. „Půjdeme hned teď na roh Druhé a Čtyřicáté šesté.“ Kývl hlavou směrem ke své druhé verzi, která zrovna poslouchala, jak Aaron Deepneau zpívá. „Já nás dohoním.“

Eddie o tom uvažoval, pak zavrtěl hlavou.

Jake trochu schlípl. „Copak nechceš vidět tu růži?“

„To si piš, že chci,“ ujistil ho Eddie. „Jsem celý žhavý, abych ji viděl.“

„Tak –“

„Mám pocit, jako bychom tu ještě neskončili. Nevím proč, ale je to tak.“

Jake – jeho verze ze sedmasedmdesátého – nechal při návratu dovnitř otevřené dveře, takže teď Eddie mohl proklouznout. Aaron Deepneau vyprávěl Jakeovi hádanku, kterou nakonec vyzkoušeli na Blaineovi Monovi: co umí běhat, ale nikdy nechodí, co má ústa, ale nikdy nemluví. Jake ze Středosvěta si zatím prohlížel tabuli ve výkladní skříni (Smažený William Faulkner, Natvrdo vařený Raymond Chandler). Mračil se, ale bylo znát, že se ani tak nezlobí, jako spíš pochybuje a bojí se.

„Ten nápis je taky jinak,“ řekl.

„Jak?“

„Nevzpomenu si.“

„Záleží na tom?“

Jake se k němu otočil. V očích pod zkrabatělým čelem měl plno strachu. „Já nevím. Je to další hádanka. Nenávidím hádanky!“

Eddie věděl, jak mu je. Kdy Beryl není Beryl? „Když je to Klaudie,“ řekl nahlas.

„Cože?“

„Ale nic. Radši jdi stranou, Jakeu, nebo do sebe narazíš.“

Jake polekaně pohlédl na vycházející verzi Jakea Chamberse a pak Eddieho poslechl. A když kluk Sedmasedmdesát vyrazil po Druhé avenue s novými knihami v levé ruce, Jake ze Středosvěta se na Eddieho unaveně usmál. „Ale vzpomínám si na jedno,“ řekl. „Když jsem z toho knihkupectví odcházel, byl jsem přesvědčený, že se sem nikdy nevrátím. Ale vrátil jsem se.“

„Vzhledem k tomu, že jsme spíš duchové než lidi, řekl bych, že je to diskutabilní.“ Eddie přátelsky prohrábl Jakeovi vlasy na zátylku. „A jestli jsi opravdu zapomněl na něco důležitého, možná ti Roland pomůže, aby sis vzpomněl. Na to on je machr.“

Jakeovi se ulevilo a usmál se. Z osobní zkušenosti věděl, že pistolník opravdu dobře umí pomoci lidem, aby si na ledacos vzpomněli. Možná že Rolandův přítel Alain vládl schopností dotýkat se cizích myslí nejsilněji a jeho přítel Cuthbert měl z jejich ka-tet největší smysl pro humor, ale Roland se za ty roky vyvinul v sakra dobrého hypnotizéra. V Las Vegas by vydělal jmění.

„Tak můžeme vyrazit za mnou?“ zeptal se Jake. „Zkontrolovat růži?“ Trochu nešťastně a popleteně se rozhlédl po Druhé avenue sem a tam – po ulici, která byla osvětlená a zároveň jaksi temná. „Tam to bude asi lepší. S růží je všechno lepší.“

Eddie se už chystal souhlasit, když před knihkupectvím Calvina Věže zastavil tmavě šedý lincoln Town Car. Zaparkoval u žlutého obrubníku před požárním hydrantem a nezaváhal ani na vteřinu. Přední dveře se otevřely, a když Eddie uviděl, kdo vystupuje od volantu, popadl Jakea za rameno.

„Au!“ ohradil se Jake. „Člověče, to bolí!“

Eddie si ho nevšímal. Naopak, ruka na Jakeově rameni se sevřela ještě pevněji.

„Kristepane,“ zašeptal Eddie. „Ježíšikriste, co to má být? Co to má sakra být?“

8

Jake si všiml, že Eddie zbledl, až byl v obličeji popelavě šedý. Oči poulil z důlků. Jake pracně vyprostil rameno ze sevření. Eddie vypadal, jako by chtěl tou rukou kamsi ukázat, ale asi neměl dost síly. Padla mu k boku, jen to pláclo.

Muž, který vystoupil z místa vedle řidiče, přešel k chodníku, řidič zatím otevíral zadní dveře blíž k obrubníku. Dokonce i Jakeovi připadalo, že mají své pohyby nacvičené, skoro jako taneční kroky. Muž, který se zvedl ze zadního sedadla, měl na sobě drahý oblek, ale to nic neměnilo na skutečnosti, že to byl v podstatě zavalitý skrček s pořádným břichem a černými vlasy, které mu na skráních šedivěly. Černé vlasy byly plné lupů, podle toho, jak oblek na ramenou vypadal.

Jakeovi připadalo, že den potemněl ještě víc. Podíval se nahoru, jestli se slunce neschovalo za mrak. Neschovalo, ale skoro se mu zdálo, že se kolem oslňujícího kotouče tvoří černá korona, jako kruh maskary kolem vytřeštěného oka.

O půl bloku dál ve městě Jake z roku 1977 nahlédl do okna restaurace a Jake si vzpomněl na její jméno: U mámy Šš-šš. Nedaleko pak byl obchod Věž dobrých nahrávek, kde si pomyslí, Věže jsou dnes na každém rohu. Kdyby se jeho předchozí verze ohlédla, uviděla by šedý lincoln… ale to se nestalo. Chlapec se sedmasedmdesátého se soustředil pevně na budoucnost.

„To je Balazar,“ řekl Eddie.

„Cože?“

Eddie ukazoval na tlouštíka, který se právě zastavil, aby si upravil značkovou kravatu. Druzí dva muži stáli vedle něho. Vypadali uvolněně a zároveň ostražitě.

„Enrico Balazar. A vypadá mnohem mladší. Panebože, je skoro ve středních letech!“

„Je rok 1977,“ připomněl mu Jake. Potom mu to došlo: „To je ten chlap, kterého jste s Rolandem zabili?“ Eddie Jakeovi vyprávěl o přestřelce v Balazarově klubu, která se odehrála v roce 1987, šťavnatější pasáže ovšem vynechal. Například tu, jak Kevin Blake hodil hlavu Eddieho bratra do Balazarovy kanceláře, aby Eddieho a Rolanda vylákal ven. Hlavu Henryho Deana, velkého mudrce a zasloužilého feťáka.

„Jo,“ souhlasil Eddie. „Ten chlap, kterého jsme s Rolandem zabili. A ten, co řídil, to je Jack Andolini. Starý hnusák, jak mu lidi říkali, ovšem pouze za jeho zády. Prošel se mnou jedněmi dveřmi těsně předtím, než ta přestřelka začala.“

„Roland ho taky zabil. Že ano?“

Eddie přikývl. Bylo to jednodušší než se snažit vysvětlit, jak se stalo, že Jack Andolini bídně zahynul slepý a bez obličeje pod chtivými klepety a nenasytnými tlamami humroidů na pláži.

„Ten druhý strážce se jmenuje George Biondi. Raťafák. Toho jsem zabil já. Teda zabiju ho. Ode dneška za deset let.“ Eddie vypadal, že každou chvíli omdlí.

„Eddie, je ti něco?“

„Snad ne. Nesmí mi nic být.“ Ustoupili od dveří do knihkupectví. Ochu se pořád krčil Jakeovi u nohy. Jakeovo druhé já už zmizelo v dálce na Druhé avenue. Teď už utíkám, pomyslel si Jake. Možná skáču přes vozík toho pošťáka. Běžím tryskem k lahůdkářství, protože vím určitě, že tam je cesta zpátky do Středosvěta. Cesta zpátky k němu.

Balazar se zahleděl na svůj odraz ve skle vedle tabule s Dnešními specialitami, naposledy si špičkami prstů pročísl vlasy na spáncích a pak prošel otevřenými dveřmi. Andolini a Biondi šli za ním.

„Ostří hoši,“ řekl Jake.

„Ti nejostřejší,“ souhlasil Eddie.

„Z Brooklynu.“

„No jo.“

„Proč ostří hoši z Brooklynu chodí do antikvariátu s knížkami na Manhattanu?“

„Myslím, že to tady máme zjistit. Jakeu, udělal jsem ti něco s ramenem?“

„Ale ne. Jenže mně se zpátky už moc nechce.“

„Mně taky ne. Tak jdeme.“

A vešli znovu do Manhattanské restaurace pro duši.

9

Ochu se pořád držel Jakeovi za patami a pořád kňučel. Jake z toho nebyl nadšený, ale chápal to. Pach strachu v knihkupectví se dal přímo nahmatat. Deepneau seděl u šachovnice a nešťastně hleděl na Calvina Věže a nově příchozí, kteří moc nevypadali na milovníky starých tisků, co hledají vzácná první vydání. Druzí dva starší pánové u pultu dopíjeli kávu velkými doušky jako lidé, kteří si právě vzpomněli, že je někde čeká důležitá schůzka.

Zbabělci, pomyslel si Jake s pohrdáním, které bylo v jeho životě poměrně novinkou. Srabi. Jsou sice staří, ale tím to není.

„Musíme probrat pár věcí, pane Torene,“ říkal Balazar. Mluvil tiše, klidně, rozumně, bez sebemenšího přízvuku. „Prosím, mohli bychom odejít dozadu do vaší kanceláře –“

„Nemáme co projednávat,“ řekl Věž. Jeho pohled se neustále stáčel k Andolinimu. Jake asi věděl proč. Jack Andolini vypadal jako sekernický psychopat z hororu. „Přijďte patnáctého července, možná budeme jednat. Možná. Takže bychom si mohli promluvit po Čtvrtém červenci. Asi. Jestli máte zájem.“ Usmál se, aby ukázal, že je rozumný. „Ale teď? Páni, to prostě nemá smysl. Ještě není ani červen. A pro vaši informaci, já se nejmenuju –“

„On to nechápe,“ prohlásil Balazar. Podíval se na Andoliniho, podíval se na toho s velkým nosem. Zvedl ruce k ramenům, pak je spustil. Kam to ten svět spěje? říkalo to gesto. „Jacku? Georgi? Ten pán si ode mě vzal šek – na částku, kde byla před desetinnou čárkou jednička s pěti nulami – a on teď říká, že nemá smysl se mnou mluvit.“

„Neuvěřitelný,“ zahučel Biondi. Andolini neřekl nic. Jenom se díval na Calvina Věže a blátivě hnědé oči vykukovaly pod nepěknou vypouklinou čela jako zlá zvířátka z jeskyně. S takovým obličejem ani nemusíte moc mluvit, aby vám okolí porozumělo, pomyslel si Jake. Porozumělo tomu zastrašování.

„Já chci s vámi mluvit,“ vysvětlil Balazar. Mluvil trpělivě a rozumně, ale oči hrozivě upíral na Věžovu tvář. „Proč? Protože moji zaměstnavatelé v této záležitosti chtějí, abych s vámi promluvil. To mi stačí. A víte co? Myslím, že za sto táců byste mi mohl věnovat pět minut a popovídat si. Nebo ne?“

„Těch sto tisíc je pryč,“ řekl Věž chabě. „To určitě víte vy i ten, kdo vás najal.“

„To mě vůbec nezajímá,“ odpověděl Balazar. „A proč by mělo? Byly to vaše peníze. Mě zajímá to, jestli nám je vrátíte. Jestli ne, budeme si muset promluvit přímo tady, před celým světem.“

Ten celý svět se nyní skládal z Aarona Deepneaua, jednoho brumláka a dvou bývalých Newyorčanů, které nikdo v obchodě neviděl. Deepneauovi kamarádi od baru už jako praví srabi dávno utekli.

Věž to ještě naposledy zkusil. „Nemám nikoho, kdo by se mi postaral o obchod. Za chvíli bude oběd a to k nám chodívá docela dost –“

„Tenhle kšeft nevydělá ani padesát babek za den,“ přerušil ho Andolini, „a my to všichni víme, pane Torene. Jestli máte opravdu starost, že vám uteče velká tržba, ať se na pár minut postaví ke kase on.“

Jake si po jednu hroznou vteřinu myslel, že muž, kterému Eddie říkal „Starý hnusák“, nemyslí nikoho jiného než Johna „Jakea“ Chamberse. Pak si uvědomil, že Andolini ukazuje za něj na Deepneaua.

Věž, nebo Toren, se vzdal. „Aarone?“ zavolal. „Nevadí ti to?“

„Ne, jestli to nevadí tobě,“ odpověděl Deepneau. Vypadal ustaraně. „Určitě chceš s těma chlapama mluvit?“

Biondi se na něj podíval. Jake si pomyslel, že Deepneau vydržel pohled pozoruhodně dobře. Bylo to zvláštní, ale Jake byl na starého pána hrdý.

„Jo,“ řekl Věž. „Jo, to je dobré.“

„Nebojte se, kvůli nám panenský zadek neztratí,“ zachechtal se Biondi.

„Bacha na hubu, tady jsme mezi učenci,“ napomenul ho Balazar, ale Jakea napadlo, že se přitom usmívá. „Jdeme, Torene. Jenom si trochu promluvíme.“

„Tak se nejmenuju! Nechal jsem se legálně přejmenovat na –“

„To je jedno,“ tišil ho Balazar. Dokonce poplácal Věže po paži. Jake se stále snažil přivyknout myšlence, že to všechno… toto melodrama… se odehrálo poté, co odešel z obchodu se svými dvěma novými knihami (aspoň pro něho byly nové) a pokračoval v cestě. Že se to všechno odehrálo za jeho zády.

„Holt tvrdá palice, že jo, šéfe?“ zahlaholil Biondi žoviálně. „Prostě Holanďan. Ať si říká, jak chce.“

Balazar ho usadil: „Jestli budu chtít, abys mluvil, Georgi, povím, co chci, abys řekl. Rozumíš?“

„Jasně,“ řekl Biondi. Potom, jako by si uvědomil, že to neznělo dost nadšeně: „Jo! Jasně!“

„Dobře.“ Balazar teď už držel Věže za paži, kterou před chvilkou poplácával, a odváděl ho dozadu. Tam byly knihy naskládány halabala. Ve vzduchu se válela těžká vůně milionu zatuchlých stránek. Na jedněch dveřích visela cedulka POUZE PRO ZAMĚSTNANCE. Věž vytáhl svazek klíčů. Lehce cinkaly, když se jimi probíral.

„Třesou se mu ruce,“ zamumlal Jake.

Eddie přikývl. „Mně by se taky klepaly.“

Věž našel klíč, který potřeboval, otočil jím v zámku, otevřel dveře. Znovu se podíval na tři muže, kteří ho přišli navštívit – ostří hoši z Brooklynu –, pak je zavedl do zadní místnosti. Dveře se za nimi zavřely a Jake uslyšel zvuk závory, kterou kdosi zastrčil. Pochyboval, že by to udělal pan Věž.

Jake se podíval do vypouklého zrcadla proti zlodějíčkům, postaveného v rohu obchodu, a všiml si, že Deepneau vzal telefon vedle pokladny, chvilku uvažoval, ale pak sluchátko zase položil.

„Co teď uděláme?“ zeptal se Jake Eddieho.

„Něco zkusím,“ řekl Eddie. „Viděl jsem to kdysi ve filmu.“ Postavil se před zavřené dveře, pak na Jakea mrkl. „Jdu na to. Jestli si akorát rozbiju hlavu, můžeš mi klidně říkat blbče.“

Než se ho Jake stačil zeptat, o čem to mluví, Eddie vešel do dveří. Jake viděl, jak při tom křečovitě zavřel oči a ústa. Byl to výraz člověka, který očekává pořádnou ránu.

Jenomže žádnou ránu nedostal. Eddie prostě prošel dveřmi. V jednu chvíli jeho chodidlo s nazutým mokasínem trčelo dopředu a pak prošlo skrz. Jenom to potichu zašramotilo, jako když se rukou přejede po nehoblovaném dřevu.

Jake se shýbl a vzal Ocha do náruče. „Zavři oči,“ poradil mu.

„Oči,“ souhlasil brumlák, ale dál hleděl na Jakea s výrazem klidného obdivu. Jake tedy zavřel svoje oči, pořádně stiskl víčka. Když je znovu otevřel, Ochu ho napodoboval. Jake nemeškal a vešel do dveří s nápisem POUZE PRO ZAMĚSTNANCE. Na chvilku byla tma a bylo cítit dřevo. Kdesi v hlavě znovu zaslechl to znepokojivé pobzukování. Pak byl na druhé straně.

10

Sklad byl mnohem větší, než Jake očekával – bylo to přímo skladiště plné stohů knížek, které stály, kam se člověk podíval. Odhadoval, že některé ty stohy, které držely na místě páry vztyčených trámů, spíše vzpěry než police, byly určitě přes pět metrů vysoké. Mezi nimi se klikatily úzké uličky. V několika zahlédl zdvižné pojízdné plošiny, jež mu připomněly vysokozdvižné vozíky, které viděl na menších letištích. Stejně jako vpředu tu voněly staré knihy, ale mnohem silněji, až skoro nesnesitelně. Nad nimi porůznu visely lampy se stínítky, které vrhaly nažloutlé, nestejnoměrné světlo. Stíny Věže, Balazara a Balazarových přátel groteskně poskakovaly na stěně vlevo. Věž tam zamířil, vedl své návštěvníky do rohu, který byl skutečně jakousi kanceláří: stál tam stůl s psacím strojem a pořadačem navštívenek, tři staré kartotéky a nástěnka plná různých dokumentů. Visel tam kalendář s obrázkem chlapíka z devatenáctého století, kterého Jake nepoznal… ale pak si vzpomněl. Robert Browning. Jake ho citoval ve své závěrečné slohové práci.

Věž se posadil na židli za stolem, ale okamžitě se zdálo, že toho lituje. Jake s ním cítil. To, jak se ostatní tři shlukli kolem něho, nemohlo být moc příjemné. Jejich stíny vyskočily na zeď za stolem jako stíny chrličů.

Balazar sáhl do saka a vytáhl složený list papíru. Rozložil ho a položil před Věže na stůl. „Poznáváte to?“

Eddie se přisunul blíž. Jake ho popadl. „Nechoď moc blízko! Vycítí tě!“

„To je mi fuk,“ řekl Eddie. „Musím vidět ten papír.“

Jake ho následoval, nevěděl kloudně, co jiného dělat. Ochu se mu v náručí zavrtěl a zakňučel. Jake na něho přísně zasykl a Ochu zamrkal. „Promiň, kamaráde,“ omlouval se Jake, „ale musíš zůstat zticha.“

Byla jeho verze z roku 1977 už na prázdné parcele? Jakmile se ten dřívější Jake ocitl uvnitř, uklouzl, uhodil se a ztratil vědomí. Už k tomu došlo? Nemá smysl nad tím bádat. Eddie měl pravdu. Jakeovi se to nelíbilo, ale věděl, že je to pravda: měli být tady, ne tam, a měli si prohlédnout ten papír, který Balazar ukazoval Calvinu Věžovi.

11

Eddie pochytil první řádek, než Jack Andolini řekl: „Šéfe, mně se tu nelíbí. Něco mi tu smrdí.“

Balazar přikývl. „Souhlasím. Je tu někdo s námi, pane Torene?“ Stále mluvil klidně a zdvořile, ale očima rejdil sem a tam a odhadoval, kolik tato prostorná místnost skýtá úkrytů.

„Ne,“ odpověděl Věž. „No, v obchodě mám kocoura, Sergia. Nejspíš tu někde bude –“

„To není žádnej obchod,“ přerušil ho Biondi, „je to díra, kam strkáš peníze. Nějakej teploušskej dyzajnér si dal spoustu práce, aby zaflastroval takovouhle ratejnu, a to má bejt knihkupectví? Kámo, koho tu chceš oblbnout?“

Sebe, pomyslel si Eddie. Chce oblbnout jenom sebe.

Jako by ta myšlenka byla znamení, znovu začalo to strašné pobzukování. Chlapi shromáždění u Věže v kanceláři je neslyšeli, ale Jake a Ochu ano. Eddie jim to viděl na zkřivených obličejích. A místnost, kde beztak už bylo šero, začala temnět ještě víc.

My se vracíme, pomyslel si Eddie. Ježíši, my se vracíme! Ale nejdřív –

Naklonil se dopředu mezi Andoliniho a Balazara, sice si uvědomoval, že se oba vykuleně, ostražitě rozhlížejí, ale bylo mu to jedno. Zajímal ho jenom ten papír. Kdosi najal Balazara, aby ho Věže/Torena přiměl podepsat (nejspíš) a pak mu s ním zamával před nosem, až přijde pravá chvíle (určitě). Ve většině případů by Il Roche na takovou pochůzku poslal párek svých ostrých hochů – říkal jim „moji džentlmeni“. Jenže tahle prácička byla tak důležitá, že vyžadovala jeho osobní dohled. Eddie chtěl vědět proč.

Dohoda

Tento dokument představuje Dohodu mezi panem Calvinem Věžem,

obyvatelem státu New York, majitelem nemovitosti,

kterou představuje prázdná parcela, vedená jako pozemek

č. 298, blok č. 19, umístěná…

To bzučení mu znovu drnčelo v hlavě, až se roztřásl. Tentokrát to znělo hlasitěji. Stíny zhoustly, roztáhly se po stěnách skladiště. Tma, kterou Eddie cítil na ulici, se protrhávala. Možná je to odnese pryč a to by bylo zlé. Možná je to utopí a to by bylo horší, jistěže by to bylo horší, utopit se v temnotě by určitě byla ohavná smrt.

A co když v té tmě něco číhalo? Něco hladového, jako byl tamten dveřník?

Jsou tam. To byl Henryho hlas. Poprvé skoro za dva měsíce. Eddie si dokázal představit, že Henry stojí těsně za ním a usmívá se potměšilým feťáckým úsměvem: zarudlé oči a žluté, neudržované zuby. Víš, že tam jsou. Ale až uslyšíš bzučení, musíš jít, brácho, to asi víš.

„Eddie!“ vykřikl Jake. „Vrací se to! Slyšíš?“

„Popadni mě za opasek,“ poručil Eddie. Jeho oči rejdily sem a tam po papíru v buclatých rukou pana Věže. Balazar, Andolini a Raťafák se pořád rozhlíželi. Biondi začal dokonce vytahovat pistoli.

„Proč to?“

„Třeba bychom se neměli rozdělovat,“ řekl Eddie. Bzučení velmi zesílilo a Eddie zasténal. Text dohody se před ním rozmazával. Eddie přimhouřil oči, takže se slova znovu stala zřetelnými:

… vedená jako pozemek č. 298, blok č. 19, umístěná v Manhattanu,

město New York, na 46. ulici a 2. avenue, na straně jedné,

a společností Sombra, která se zabývá podnikáním ve státu

New York na straně druhé.

Dnešního dne 15. července 1976 vyplatí společnost Sombra

nevratnou částku 100 000,– – USD panu Calvinu Věžovi,

kterou tento přijímá v souvislosti se svým majetkem. V tomto ohledu

Calvin Věž souhlasí, že nebude…

15. července 1976. Ani ne před rokem.

Eddie cítil, jak je zaplavuje tma, a snažil se zbytek textu nasát očima do mozku: možná to bude stačit k tomu, aby pochopil, co se tu děje. Kdyby tohle dokázal, dostali by se aspoň o krok dál, aby vyluštili, co to všechno pro ně znamená.

Jenom abych se z toho bzučení nezbláznil. Jenom aby nás ty příšery ve tmě cestou zpátky nesežraly.

„Eddie!“ Jake. A podle hlasu pořádně vystrašený. Eddie si ho nevšímal.

… Calvin Věž souhlasí, že nebude prodávat nebo pronajímat

či jinak zatěžovat předmětný majetek během období jednoho roku

počínaje dnešním dnem a konče 15. červencem 1977. Předpokládá se,

že společnost Sombra bude mít právo koupě na výše zmíněný

a identifikovaný majetek, jak uvedeno níže.

Během tohoto období Calvin Věž bude plně respektovat

a chránit projevený zájem společnosti Sombra na výše

zmíněném majetku a nedá svolení k žádným zástavním právům

ani jiným břemenům…

Text ještě nekončil, ale bzučení bylo strašlivé, pukala z něho hlava. Na okamžik Eddie pochopil – sakra, skoro to viděl –, jak tento svět zřídl. Možná všechny světy. Prořídly a ztenčily se jako tkanina jeho ošoupaných džínů. Zachytil poslední větu dohody:… pokud budou tyto podmínky dodrženy, bude mít právo prodat či jinak zcizit tento majetek společnosti Sombra nebo jakékoli jiné straně. Potom slova zmizela, všechno zmizelo a roztočilo se v černém víru. Jake se jednou rukou držel Eddieho za opasek a druhou svíral Ocha. Ochu divoce štěkal a Eddiemu vytanul na mysli další zmatený obrázek Dorotky, kterou vichřice unáší do země Oz.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vlci z Cally.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.