Pre Emily

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.lindeni.sk

www.albatrosmedia.sk

Katherine Slee

Pre Emily – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Venujem Dylanovi a Scarlett

Rybári vedia, že more je nebezpečné a búrka hrozná, nikdy však nenašli dosť dôvodov, aby zostali na brehu.

Vincent van Gogh

THE SUNDAY POST MAGAZINE
15. júla 2018

LABUTIA PIESEŇ CATRIONY ROBINSONOVEJ

alebo má pre nás obľúbená autorka detských kníh ešte jedno posledné dobrodružstvo?

Suzie Johnstonová

Catriona Robinsonová patrí k najobľúbenejším a najznámejším spisovateľkám svojej generácie. Jej sériu kníh o dievčatku na vozíku, ktoré nájde magický atlas a vďaka nemu precestuje celý svet, čítali milióny detí. Napísala aj niekoľko kníh pre dospelých, najnovší román Očarenie vlani nominovali na niekoľko literárnych cien.

Catriona si vždy strážila súkromie a väčšinu života prežila vo svojom dome na pobreží Norfolku, hoci posledných pár rokov prednášala tvorivé písanie na Cambridgei ako hosť. A v Cambridgei sa mi pošťastilo stretnúť sa s ňou. Práve prednášala nádejným finalistom a počula som, že bola inšpiratívna aj pokorná a nešetrila humorom.

Zišli sme sa v hoteli, kde by ste asi nečakali ženu, ktorá sa podľa vlastných slov najlepšie cíti v montérkach a gumákoch. Tento sa pýši obrovskou halou s vysokým stropom, točitým schodiskom v industriálnom štýle a moderným osvetlením. Nechýba v ňom knižnica s regálmi zabudovanými v stenách a pohodlnými zamatovými kreslami, a práve tam som sa rozprávala s Catrionou pri šálke čaju a jej obľúbenom citrónovom koláči. Mala na sebe čiernu plisovanú sukňu, tyrkysovú hodvábnu blúzku a vlasy stiahnuté do voľného uzla. Bola plná života, bezprostredná, dokonca sa spýtala čašníka, či by jej hotel nepredal čajový servis, zdobený čajkami. Keby som to nevedela, ani by mi nenapadlo, že žene oproti mne zostáva už len pár mesiacov života.

Čoskoro vystúpite s prednáškou pre budúcu generáciu spisovateľov. Čo sa vám tu najviac páči?

Nemala som príležitosť študovať na univerzite, vtedy nebolo bežné, aby sa ženy vzdelávali. Okrem toho som si neverila a nikdy som si nepomyslela, že skončím práve tu. Zastávam názor, že všetky deti bez ohľadu na pohlavie, rasu či socioekonomické postavenie treba povzbudzovať, aby zamierili ku hviezdam, aby sa stali tou najlepšou verziou seba, akej sú schopné.

Cambridge je elitná škola.

Áno, ale inštitúcie ako Oxbridge alebo veľké korporácie vzbudzujú v ľuďoch dojem, že je zbytočné hlásiť sa tam, ak nespĺňajú isté kritériá. Ja sama nemám žiadny diplom, žiadne formálne literárne vzdelanie, a predsa teraz učím na jednej z najznámejších univerzít na svete. Dávno neplatí, že k úspechu vedie iba jedna cesta – čo vlastne znamená to slovo?

Čo znamená pre vás?

Keď som začínala s písaním, bolo to z čírej zvedavosti. Chcela som dať na papier všetky bláznivé nápady a postavy, ktorých som mala plnú hlavu. Nikdy som to nepovažovala za viac ako záľubu a rozhodne sa mi ani nesnívalo o neuveriteľnej ceste, ktorú som mala šťastie podniknúť. Úspech by sa nemal merať množstvom peňazí alebo vecí, čo vlastníte, ale pocitom z dobre vykonanej práce, ktorý vám dáva.

Akú časť vlastného úspechu pripisujete náhode?

Človek by mohol namietnuť, že život je len séria náhodných udalostí, dobrých aj zlých. Snažím sa však držať pravidla, že v tomto vesmíre, v tomto živote existuje rovnováha, lebo bez ohľadu na bolesť a utrpenie, ktorému často čelíme, vždy sa nájde niečo – alebo niekto –, čo nám dáva nádej.

Doma na chladničke mám slávny citát Leonarda Cohena: Rozozvuč zvony schopné znieť, veď dokonalých obiet niet, život je prasklín dlhý sled, tak vniká dnu svetlo. Veľmi výstižné.

Čo vám dáva nádej?

Moja vnučka Emily.

Hovorili ste už predtým, že postava Ofélie bol v skutočnosti jej nápad.

Áno. Všetci vedia, že pred pätnástimi rokmi utrpela vážne zranenia pri autonehode. Keď sa zotavovala, rozprávala som jej príbehy a ona kreslila postavy. Môj vydavateľ videl niečo z toho, čo sme robili iba pre zábavu – a zvyšok je história.

Zdá sa, že medzi vami a Emily šlo o skutočnú spoluprácu. Nemá to aj svoje úskalia?

(Smiech.) Pochopiteľne, sme rodina, čo znamená, že sa často nezhodneme. No Emilin talent spočíva najmä v tom, že presne vie, čo sa pokúšam opísať, a dokáže to reprodukovať vo svojich ilustráciách.

Ovplyvnilo Emilino postihnutie príbehy, ktoré ste písali?

Emily nie je postihnutá, ale ľudia veria tomu, čomu chcú veriť. Moje knihy sú určené na pobavenie, no majú aj vzdelávať a inšpirovať. Toľko ľudí pridlho zostáva na jednom mieste, lebo ich brzdí spoločnosť, peniaze. Na svete je však veľa zázrakov, čakajú iba na nás, aby sme ich objavili.

Čo vás prinútilo zmeniť smer, odkloniť sa od tvorby pre deti?

Ako spisovateľka ustavične hľadám nové myšlienky, nové výzvy. Ofélia a svet, ktorý sme s Emily vytvorili, nám zabrali takú veľkú časť života a na tak dlho, že som považovala za potrebné kvôli nám obom, urobiť za všetkým hrubú čiaru. A skúsiť niečo iné.

Očarenie má napriek literárnemu úspechu zmiešané ohlasy od čitateľov. Do akej miery to súvisí so skutočnosťou, že ide o román pre dospelých?

Neprekvapuje ma to, ľudia očakávajú od známych autorov určitý štýl a určité témy. No keby som napísala ďalšiu knihu pre deti, kritizovali by ma, že nie je o Ofélii. V živote ide o experimentovanie, o hľadanie magických tajomstiev. Zaujímalo ma, ako súvislosť medzi vedou a filozofiou ovplyvňuje ľudského ducha. Chcela som napísať knihu o konečnosti času vymedzeného každému z nás na tejto planéte aj o tom, ako meníme svoje správanie a názory, keď sme konfrontovaní s realitou.

Dotknem sa hlavnej témy Očarenia – keby ste vedeli, že toto je váš posledný deň na Zemi, ako by ste ho chceli stráviť?

Viete, že zomieram, však? Božemôj, prepáčte! Vidím, že nie. Smrť má na mňa zvláštne účinky. Zabúdam, ako ťažko sa s ňou ľudia vyrovnávajú.

Na čo ste sa pýtali? Aha, áno, posledný deň na Zemi. Dofrasa (smiech), kde som vzala ten nápad?

Jedno miesto na francúzskom pobreží mi je zvlášť drahé, a nielen preto, lebo som tam napísala svoju prvú knihu. Tamojšie svetlo má v sebe čosi úžasne pokojné. Zobúdzam sa skoro ráno, dám si teplé croissanty a silnú čiernu kávu a idem na dlhú prechádzku po brehu, nohy mi obmýva more. Potom sa ponorím do vĺn a cítim silu prílivu, pripomína mi všetky sily tohto sveta, ktoré nevieme ovládať. Čerstvé homáre opekané nad otvoreným ohňom, šampanské pri západe slnka. A to všetko s Emily.

Nič okázalé, nič honosné. Lebo keď zotriete všetky vrstvy pozlátka, zostanú len vzťahy a spomienky, čo nám dláždia cestu.

Máte radu pre začínajúcich autorov, bez ohľadu na ich vek?

Na všetko vždy odpovedajte áno. Riskujte, ľutujte len to, čo ste neurobili, chyby sú dôležitejšie než úspech. Nedá sa písať ani chápať ľudí, keď nemôžete čerpať z vlastných spomienok, čo ako bolestných. Zo svojho života si najlepšie pamätám to, čo som nemala robiť, ale aj tak som to urobila.

Týkalo sa to mužov?

Nie sú azda najlepšie omyly spojené s láskou?

Pracujete na niečom novom?

Vždy je niečo nové. Nápad, postava, príbeh.

Preto ste súhlasili s týmto rozhovorom?

Nebola som vždy utiahnutá a samotárska, no povedzme, že môj životný štýl bol výsledkom nešťastných okolností. Toto interview bude pravdepodobne moje posledné a ak mám byť úprimná, už necítim potrebu skrývať sa za závoj svojich príbehov. Dúfam však, že z toho, čo sme s Emily vytvorili, vzíde niečo dobré a koniec jednej cesty predznamená začiatok inej.

Takže v rečiach o novej sérii kníh s dospelou Oféliou je kus pravdy?

V každej klebete sa ukrýva zrnko pravdy. Povedzme, že na tom niečo je, len si nie som istá, či sa to svet aj dozvie.

Ste známa tým, že do svojich kníh vkladáte určité indície. Ide o ďalšiu honbu za pokladom, ďalšiu hádanku, ktorú majú čitatelia rozlúštiť?

To si nechám pre seba, ak dovolíte.

Minulý mesiac Catriona Robinsonová zomrela pokojne doma po dlhom zápase s rakovinou. S jedinou pozostalou, vnučkou Emily, sa nám nepodarilo spojiť.

1

KAKADU

Cacatua

Emily sedela pri zadných dverách, na kuchynskom stole otvorený skicár, a čakala, čo sa stane.

Tiene na trávniku sa pomaly vytrácali, slnko stúpalo po letnej oblohe a zvonári v susednom kostole sa pripravovali na každotýždennú úlohu. V to augustové pondelkové ráno bolo všetko, ako má byť, iba Emily sa nevedela zbaviť pocitu prázdnoty a premýšľala, čím ju vyplniť.

Ocitla sa v slepej uličke, čakala na inšpiráciu, no ani druhá šálka čaju a kus citrónového koláča jej nepomohli sústrediť sa na prácu. Pri dreze stáli fľaštičky farebného atramentu, musela sa len rozhodnúť, ktorými farbami dotvorí papagája kakadu, čo nakreslila pri raňajkách.

Problém bol v tom, že vydavateľ trval na vernom zobrazení bez príkras a nadprirodzených prvkov, no vždy keď sa Emily naňho pozrela (jednoznačne šlo o samca s hrdým chocholom na hlave), zmocnila sa jej neodbytná túžba použiť všetky farby dúhy. Rozum ju neposlúchal, ustavične kamsi odbiehal, predstavovala si, že vták mení farby ako chameleón, keď sa potrebuje ukryť pred niekým alebo niečím.

V hlave mala ešte jeden obrázok – dievčinka na vozíku s papagájom kakadu na pleci. Šepkala mu, nežne ho hladkala po brušku a pozerala sa, ako jej vtáčie perie farbí prsty. Vždy keď Emily požiadali o nejakú kresbu, fantázia ju preniesla k ikonickej postave Ofélie, ktorú pred mnohými rokmi vytvorila jej stará mama.

„Cacatua,“ vyslovila latinský rodový názov a pripísala ho pod konár, kde sedel papagáj. Hovorila pomaly, každú slabiku precítila, a zrazu si uvedomila, že už niekoľko dní nepovedala nič nahlas.

Na ilustrácie kývla, len aby mala rozptýlenie a nemyslela na to, že je sama. Naivne verila, že novým projektom zaplní časti dňa, keď nemá inú prácu ani kam ísť.

Z rádia sa ozvali zamatové tóny klarinetu zo symfonickej rozprávky Peter a vlk. Emily si hneď predstavila chlapca, ako beží v snehu, túži sa vrátiť domov, kde ho čaká mama s pečeným moriakom na stole a s darčekmi pod stromčekom.

Prepáč, ospravedlnila sa v duchu papagájovi, vypla rádio, zatvorila skicár a odložila fľaštičky s atramentom. Asi ti je súdené byť obyčajný.

Emily už roky tvorila ilustrácie, ktoré boli všetko, len nie obyčajné. Obrázky plné fantázie a hravosti vdychovali život neuveriteľným príbehom z pera starej mamy. No po jej smrti sa nevedela sústrediť na nič nové.

Zahľadela sa cez kuchyňu do vedľajšej izby, kde mala stará mama pracovňu. Jednu stenu zaberali police s desiatkami červených zápisníkov, obsahovali všetky nápady ku knihám, čo napísala o Ofélii a jej káčerovi. Spolu desať, ani viac, ani menej. Lenže teraz si celý svet myslel, že existuje ďalšia, aj keď Emily vedela, že ju stará mama nemala kedy napísať.

Ako to mohla urobiť? pýtala sa v duchu Emily. Lekári tvrdili, že ešte má čas. Čas dokončiť prácu. Čas vyhľadať inú možnú liečbu.

Čas bojovať.

Stará mama ako jediná na svete ju chápala. Prežívala s ňou ťažké chvíle po smrti rodičov pri autonehode pred mnohými rokmi, bolesť spojenú s pomalým zotavovaním sa. Jediná stála pri Emily, keď ju kruto šikanovali deti, ktoré mali byť jej priateľmi.

Sľúbila, že bude vnučku ľúbiť a starať sa o ňu. No odteraz už slávna Catriona Robinsonová nemohla chrániť nikoho.

Vonku na záhradnom chodníku sa ozvali kroky, nakrátko stíchli, v otvore vo dverách sa objavila kôpka listov a vzápätí dopadla na rohožku. Bezpochyby ďalšie sústrastné listy plné smútku neznámych ľudí, pomyslela si Emily. Rukou napísané kondolencie od trúchliacich fanúšikov zdôrazňovali, aká bola stará mama úžasná a talentovaná. Každý pisateľ pridal osobné vyznanie, ako v ňom jej knihy prebudili predstavivosť.

Emily prešla do predizby, zohla sa po kôpku a začala ju triediť na listy, reklamné letáky, katalógy a účty, keď ju vyrušilo prenikavé zvonenie telefónu. Vzápätí sa zapol odkazovač.

„Emily, zlatko, tu je Charlie.“ Ženský hlas prekonal vzdialenosť z Londýna do Norfolku a Emily priam videla osobu na druhom konci linky vo veľkej, svetlej kancelárii na dvadsiatom druhom poschodí mrakodrapu s výhľadom na Temžu. „Prepáč, že stále kladiem tú istú otázku, ale správna rada na mňa nalieha, aby som vydala tlačové vyhlásenie o tom prekliatom rukopise.“ Nasledoval dlhý povzdych a Emily zatvorila oči v očakávaní toho, čo tušila, že príde. „Si tam? Viem, nechceš o tom hovoriť, ale skôr či neskôr budeš nútená odpovedať na všetky otázky o Catrione a jej živote. Nemusíš to urobiť osobne, ale dlhuješ to fanúšikom...“

V izbe zavládlo ticho, lebo Emily vytiahla zástrčku zo zásuvky a šmarila ju na dlážku pokrytú kobercom. Pozrela na listy, čo zvierala v ruke, prešla do obývačky a všetky hodila do kozuba. Nato sa vrátila do predizby po veľkú kartónovú škatuľu, čo stála pri vchodových dverách. Boli v nej stovky zväčša neotvorených listov od čitateľov.

Nestojím o váš súcit, pomyslela si Emily, povyberala listy a urobila z nich štyri úhľadné kôpky pri kozube.

Ešte nikdy nepocítila túžbu ujsť, naopak, robila všetko, čo bolo v jej silách, aby zostala v bezpečí pokojného mestečka Wells-next-the-Sea na norfolskom pobreží, kde život plynul primerane pomalým tempom a okolitý svet ju zvyčajne nevyrušoval. To však platilo iba dovtedy, keď stará mama v rozhovore pre noviny naznačila, že možno existuje ešte jeden rukopis a čaká na objavenie. Len čo rozhovor vyšiel, vypuklo hotové šialenstvo, doma ustavične vyzváňal telefón, prichádzali e-maily, neznámi ľudia mávali mobilmi a pýtali sa Emily, či je to pravda. Presne pred takým chaosom ju stará mama chránila, kým žila. Lenže ona nemohla odpovedať, vtedy ani teraz, lebo sa starej mamy nespýtala na nedokončený príbeh. Zmocnil sa jej pocit, že sa nikdy nespýtala na nič dôležité, a teraz už bolo neskoro.

Na stene oproti police so zápisníkmi visel malý štvorcový obrázok dvoch modrých vtákov. Hoci sa odlišoval od ostatných obrazov v dome, Emily sa nikdy nespýtala, odkiaľ pochádza a prečo visí vedľa stola, pri ktorom stará mama vždy pracovala. Jednoducho predpokladala – s miernou aroganciou typickou pre všetky deti –, že dospelí pred jej narodením nemali žiadnu minulosť. Teraz viac ako inokedy túžila porozprávať sa so starou mamou, objavovať, čo bolo.

Podišla k rímse nad kozubom a zahľadela sa na vystavené fotografie. Kiežby sa dal vrátiť čas, pomyslela si, aby dostala aspoň jednu odpoveď na všetky svoje otázky.

Roky za ňu rozhodovali iní, najprv lekári, potom stará mama. Vždy keď niečo potrebovala, mohla sa obrátiť na Catrionu, spoliehala sa, že rozhodne o všetkom, dovolila, aby stará mama prevzala zodpovednosť prakticky za všetky stránky jej života. Až keď sa Catriona rozhodla podstúpiť ďalšiu liečbu, bola Emily nútená priznať si, že je izolovaná a stala sa úplne závislou od svojej starej mamy.

Zahľadela sa na štyri kôpky listov a uvažovala, kam sa podejú všetky tie slová, keď ich zapáli. Predstavovala si, že vyletia hore komínom až do neba, tam sa pomiešajú a vytvoria niečo nové, alebo ich chytí do zobáka papagáj kakadu letiaci okolo a ponad oceán odnesie chlapcovi, ktorý sníva o tom, že raz bude slávnym spisovateľom.

„Čo teraz?“ vzdychla Emily, klesla na kolená a obzrela sa na pracovný stôl, kde trónil starodávny písací stroj. Má dvadsaťosem rokov a za sebou nič okrem police plnej kníh. Čím je, kým vlastne je bez veľkej Catriony Robinsonovej?

2

ČERVIENKA

Erithacus rubecula

Keď sa pán Thomas priblížil, videl, že sa po dome niekto pohybuje. Zbadal siluetu postavy, rýchlo sa zohla a odstúpila od okna. Dom stál vedľa kostola na konci dlhého štrkového chodníka. Na nenápadnej ceduli stálo Meadows Cottage tým istým písmom ako na obálke, čo mal doručiť na žiadosť ženy, ktorej neprítomnosť pociťoval každé ráno, len čo sa zobudil.

Zoznámil ich jeho pes Max, odvtedy uplynul skoro rok. Pes krúžil okolo kôpky šatstva, spokojne krútil chvostom, jeho štekot sa ozýval v rannom vzduchu. Pán Thomas s Maxom chvíľu zápasil o koniec opaska, čo mal v zuboch, potom si čupol a vedľa šatstva, pokrčeného od psích labiek, objavil zlatú obrúčku spolovice zasypanú pieskom. Pán Thomas sa obrátil v snahe nájsť majiteľa a zbadal ženu, bežala smerom k nemu, zadychčaná, usmiata, s mokrými vlasmi prilepenými na tvár. Mala na sebe len hodvábne kombiné, premočené do nitky od plávania v mori. Ospravedlnila sa a smiala sa, čo si asi pomyslel, keď pri prechádzke so psom objavil kôpku oblečenia.

Predstavila sa ako Catriona a podala mu drobnú premrznutú ruku. Tú ruku neskôr držal veľa ráz, keď ráno čo ráno chodili s Maxom na prechádzku a Catriona sa potom vracala domov k vnučke, ktorú ešte nikdy nevidel. Až teraz sa mu naskytla príležitosť.

Sčasti mal chuť odísť a robiť to, čo vždy – prechádzka po pláži, potom šálka silnej čiernej kávy, croissant a noviny v neďalekej kaviarni a nakoniec návrat domov, kde ho čakala práca na vyvýšených záhonoch v záhrade za domom.

Súčasne si však uvedomoval, že by nebolo správne ignorovať želanie umierajúcej. Vybrala si ho, lebo vedel, že Emilin svet sa zakrátko obráti hore nohami.

Max sa mu obtrel o nohu a vtiahol ho nazad do prítomnosti. V záhrade panoval pokoj, okvetné lístky ešte driemali, včely sa vydali na oneskorené raňajky, na násade vidiel sa uvelebila červienka s červom v zobáčiku.

Keď sa otvorili dvere, pes zaštekal a vtáčik ufrngol. Na prahu sa objavila mladá žena vo svetlozelenom tričku a džínsových šortkách. Tvár mala slabo opálenú okrem veľkej jazvy, čo sa jej ťahala pozdĺž sánky. Bola bosá, nechty na nohách mala nalakované lesklým červeným lakom a spod hustej ofiny naňho hľadeli orieškovohnedé oči.

Pána Thomasa ten pohľad znepokojoval. Nútil ho pozerať sa na ňu dlhšie, všimnúť si krivku pier, podobných ako mala jej stará matka, a nos posiaty pehami.

„Ste Emily?“ spýtal sa.

Namiesto odpovede prikývla, sklonila sa a poškrabkala psa za ušami, cez jazvu sa predral úsmev, keď ju Max odmenil obliznutím.

„Niečo pre vás mám,“ pokračoval a podával jej obálku, ktorú starostlivo strážil dlhých šesť týždňov. „Od vašej starej matky.“

Chvíľku sa na ňu pozerala, potom si ju vzala, zvrtla sa a gestom naznačila, aby ju nasledoval dovnútra.

Pes sa vytrhol pánovi aj s vôdzkou a poslušne cupkal za mladou ženou, ktorá zmizla v zadnej izbe. V domčeku bolo chladno, ako keby sa kamenné múry nechceli vzdať posledných pozostatkov noci. Naľavo malá obývačka, rovno úzke schodisko. V kúte ticho tikali kukučkové hodiny, pán Thomas sa musel zohnúť, aby nenarazil hlavou do trámu, keď vchádzal do kuchyne. Vôňa hrianky a kávy obrátila jeho pohľad na stôl pri zadných dverách, na ktorom stál prázdny tanier a šálka vedľa otvoreného skicára.

Emily stála pri porcelánovom dreze, pán Thomas sledoval, ako obracia obálku v prstoch, obzerá si ju z jednej aj z druhej strany. Zdvihla obálku k svetlu a vzápätí ju hodila do drezu – dopadla na pomaly sa rozpadávajúcu vežu z bublín a na rozmočenom papieri sa čoskoro objavili tmavé škvrny od atramentu.

„Aha, áno,“ ozval sa pán Thomas a zalovil vo vrecku roztrasenou rukou prezrádzajúcou, že pokoj iba predstiera. „Ešte toto.“ Vytiahol plniace pero s fľaškovozeleným mramorovaním a zlatým vrchnákom. Emily si pero vzala, držala ho v dlani, odrazu vykríkla, päsťou udrela do drezu a zosunula sa na dlážku.

„Čo je vám?“ spýtal sa pán Thomas a ponáhľal sa k nej, no Emily sklonila hlavu v snahe zakryť slzy. „Veľmi ma to mrzí,“ pokračoval, vystrel k nej ruku a vzápätí ju zase odtiahol. „Viete, čo to znamená?“ Catriona mu nič nepovedala. Len ho poprosila, aby doručil list a pero.

Emily prikývla, potom pokrútila hlavou a ticho zastonala. Max k nej podišiel a položil jej labku na nohu. Pes zjavne chápal jej bolesť, lebo zakňučal, keď ho objala a zaborila mu tvár do chlpatého krku.

„Máte niekoho, kto by vám pomohol?“ spýtal sa pán Thomas a bezradne sa rozhliadol po kuchyni. Očami prešiel po bežných každodenných predmetoch, aké používajú všetci. Laptop, kávovar, kľúče zavesené na háčikoch na stene, dva páry gumených čižiem pri zadných dverách. Zarámovaná obálka detskej knihy, ktorú napísala jedna z najobľúbenejších anglických spisovateliek.

Emily ešte vždy sedela na dlážke, jednou rukou roztržito hladkala Maxovi uši, v druhej obracala pero.

Vtedy na pána Thomasa náhle doľahla ťarcha toho všetkého. Ako votrelec sa stal svedkom niečoho, čo nemal vidieť, rozrušilo ho to, hneval sa na seba, že sa nakoniec rozhodol prísť a zahrať sa na osud, hoci sa ho to vôbec netýkalo.

„Je mi to naozaj ľúto,“ zamrmlal, chytil Maxa za obojok a odtiahol ho od mladej ženy. „Ospravedlňujem sa, že som sem tak vtrhol. Nechcel som vám spôsobiť bolesť, len som dal sľub vašej starej matke a, nuž, mal som pocit, že ho musím splniť.“ Rozprával rýchlo ako vždy, keď bol nervózny, čo bolo ešte nápadnejšie v tichu, rušenom iba tikotom hodín a zvukom Maxových krokov, keď vychádzali von.

Venovala mu len letmý pohľad, a až keď za sebou zatvoril dvere, uvedomil si, že za celý čas, kým hlúpo táral a prežíval šok z toho, čo doručil, Emily nepovedala ani slovo.

3

STRAKA

Pica pica

Muž odišiel. Pes tiež. Emily pocítila smútok aj úľavu. To sa na starú mamu podobalo, poslať jej odkaz zo záhrobia. Všetko dôkladne premyslela vrátane doručiteľa, dokonca so psom, akoby to mohlo nejako zmierniť šok.

Zobrala šálku lemovanú maličkými maľovanými hrdličkami a naliala si ďalšiu kávu. Držala teplú šálku v dlani, klopkala na ňu perom a rozmýšľala, kedy asi stará mama odniesla pero. Možno ho schovala do vrecka svojho kardigánu alebo do balíčka tabaku, lebo vedela, že tam by sa Emily nepozrela. A skutočne, Emily ho hľadala všade, vyhádzala vankúše, vybrala všetky knihy z políc v pracovni, zašla aj do skleníka, či sa pero záhadne neocitlo medzi paradajkami.

„Hľadaj znamenia,“ hovorievala stará mama. „Nezabudni hľadať všetky stopy a zázraky, ukrývajú sa v každom kúte sveta.“

Lenže kam vedie táto stopa? Emily odskrutkovala vrchnák, zdvihla pero k nosu a zhlboka sa nadýchla. Ten pach jej vždy pripomínal tubu dezinfekčného krému Germolene, ružovú a lepkavú, čo bývala vzadu v kúpeľňovej skrinke nad umývadlom. Zvyšok prenikavo páchnuceho krému z detstva. Pero dostala od starej mamy, malo jej pomôcť získať väčšiu dôveru v seba a svoje kresby. Nikdy nič negumuj, kládla jej na srdce Catriona, žiadny obrázok, čo vytvoríš, nevznikol bezdôvodne, a preto si všetky treba vážiť. Odvtedy Emily vždy kreslila len čiernym atramentom, nikdy nie ceruzkou.

Dlhý vzdych, všetky spomienky iba oživovali pocit samoty. Zatvorila oči, skúsila si vybaviť výraz na tvári starej mamy v ten posledný večer, keď ešte žila. Snažila sa rozpomenúť, čo presne povedala, predtým ako ju pobozkala na dobrú noc a Emily sa vrátila k práci, čo najďalej od zvukov krokov na úzkych schodoch. Od vŕzgania dlážky na poschodí, keď sa stará mama chystala spať.

Emily pofúkala horúcu kávu, zdvihla sa para a zakryla jej tvár. Zacítila slzy na lícach, žiaľ zmiešaný s hnevom, že tu zostala sama.

Zrazu začula stračie škriekanie a otvorila oči, vinník sedel na jabloni na kraji trávnika. Dvakrát zapískala, vták zletel z konára dolu, hopkal po tráve až k dverám, vošiel dnu a usadil sa na kuchynskom stole.

„Ahoj, Milton,“ zašepkala Emily.

Vták vyzobal omrvinky z taniera, vyletel na policu a zaťukal zobákom na škatuľu keksov. Emily ho zložila dolu a ticho napomenula, načo Milton sklonil hlavu.

Zahľadel sa na ňu čiernymi očkami, potom vyskočil na drez. So sklonenou hlavou a zdvihnutým chvostom začal zobákom skúmať premočenú obálku, ktorú Emily medzičasom vytiahla z drezu a hodila na stôl.

„Nie,“ šepla Emily, rázne odložila šálku a vyrútila sa do záhrady.

Nemohla sa na obálku ani pozrieť. A už vôbec ju nemohla otvoriť a prečítať si posledné slová starej mamy. Lebo tým by sa všetko stalo skutočnosťou, nielen prechodným vytrhnutím z jednotvárnosti života. Splnili by sa Catrionine vyhrážky a sľuby, že Emily bude čoskoro odkázaná iba na seba.

Zmocnil sa jej čudný pocit, že ak si list prečíta, všetko sa zmení, a na to nebola pripravená. Ešte nie.

Kráčala po tráve, pod nohami cítila vlhkú zem a tenké stonky drobných sedmokrások rozosiatych všade naokolo. Zo sedmokrások kedysi plietla dlhé reťaze a vešala ich na konáre všetkých stromov v záhrade. Mali ju chrániť pred pohľadmi zvonku.

Svet sa ustavične pozeral, zízal. Bol zvedavý na slávnu spisovateľku a ešte väčšmi na nemé dieťa.

Emily sa oprela o drsný kmeň jablone a pozrela sa na Miltona, ktorý čakal pri jej nohách. Pripojila sa k nemu červienka, zašvitorila na pozdrav, zamávala krídlami a pristála kúsok od Emilinho ucha.

Mierny vánok, čo jej našuchoril perie na brušku, priniesol vôňu zemolezu a cukrovej vaty zo susednej fary. Farár miloval sladkosti, Emily pri ňom občas sedávala, keď písal kázne, vždy mal pred sebou tanier keksov alebo koláčikov z pľundrového cesta, čo mu napiekla manželka. Možno by za ním mala zájsť, nech ten list prečíta on.

Bez ohľadu na to, kto ho prečíta, musela by priznať, že stará mama a jej odkaz sú nenávratne preč.

Lenže to bolo vylúčené. Priznanie by znamenalo, že je to pravda.

Hrdlo sa jej stiahlo, ako na ňu doliehala pravda, a tichým vzlykom narušila pokoj v záhrade.

Milton pokrútil hlavou a odskackal po trávniku. Červienka ľútostivo švitorila a Emily si predstavila vtáčí zbor, usadený v korune jablone na konci záhrady, nesúrodú skupinku strák, orieškov a vrán učupenú celkom hore, a lastovičky, poletujúce po jasnejúcej oblohe.

Uvedomovala si, že už zase uniká do sveta vlastnej fantázie, neochotná uznať realitu toho, čo stratila. Lebo stratila veľa a vôbec nemala chuť začínať odznova.

Pomaly, zhlboka sa nadýchla, utrela si oči a vrátila sa do kuchyne, kde Milton zobal posledné omrvinky na stole s neotvoreným listom od starej mamy.

„Okej,“ vzdychla a otvorila obálku. Vytiahla z nej jediný list papiera, na ktorom bolo úhľadným písmom starej mamy napísané:

East Quay 117a

Nič viac. Iba zopár písmen. Je to azda cestička z omrviniek, po ktorej má ísť?

Emily roztrhala list na celkom malé kúsky, a keď jeden po druhom padali na dlážku, stúpala po nich, len aby zmizli.

Nepotrebovala list zachovať, aby našla tú adresu – poznala ju spamäti. Len to, čo tam čakalo, ju prinútilo zaváhať. Obzrela sa na stôl, ležal na ňom skicár a ponúkal inú možnosť.

Dlaňou uhladila stránky a prešla prstami po inej kresbe, na ktorej pracovala, dievča, teraz už dospelá žena, sa viezla na bicykli vidieckou krajinou a mala pred sebou celý život s jeho neobmedzenými možnosťami. Dievča, ktoré vytvorila v tejto miestnosti, keď ešte sama bola dieťa. Keď bola dobitá, nešťastná a neschopná reči, našla si iný spôsob, ako vyjadriť, čo sa vtedy skrývalo v jej duši. Obrázky malej hrdinky sa vryli do pamäti miliónov detí, rovnako ako výnimočné slová starej mamy, ktoré ich sprevádzali. Dievčatko prežívalo dobrodružstvá, existujúce iba v mysli tej, ktorá odišla. Naozaj odišla a zanechala po sebe len hlúpu indíciu.

No ak teraz nikam nepôjde, neposlúchne príkazy starej mamy, môže predstierať, že to tak nie je.

Okrem muža, ktorý jej priniesol list. On určite vie. Čoskoro sa dovtípi. Videla, ako sa na ňu pozeral. V duchu ju porovnával so starou mamou. Videl zarámovanú obálku prvého vydania, známu po celom svete. Nepotrvá dlho a príde na to.

Stará matka posledný raz predvídala, ako Emily zareaguje, vedela, že sa pokúsi skrývať pred realitou. Postarala sa o svedka, ktorý jej vnučku napokon prinúti rozprávať.

Posledné dni pred smrťou stará mama hovorila o čomsi z dávnej minulosti. Šlo o prísne strážené tajomstvo, želala si, aby ho Emily našla. Bola to svojím spôsobom hra na schovávačku, najobľúbenejšia kratochvíľa Catriony Robinsonovej. Sleduj stopy, nájdeš poklad. Čokoládové vajíčko alebo miniatúrne drevené dvierka pribité na kmeň stromu, o ktorých vyhlásila, že patria víle. Ibaže tentoraz si Emily nebola istá, či sa chce hrať.

Milton zaťukal zobákom na plechovku s keksami. Zdalo sa, že čaká, ako sa Emily rozhodne. Alebo zatúžil po maškrte. Prevrátila oči, dopila kávu a znova vyšla von.

Nasadla na bicykel, bosými nohami sa oprela do pedálov a viezla sa po mestečku, zatiaľ čo jej vietor vo vlasoch šepkal tajomstvá. Drobné zrniečka peľu sa jej lepili na kožu, keď uháňala po ceste.

Cítila na sebe ich pohľady, videla, ako sa za ňou otáčajú. Vtáčiarka. Mlčanlivá. Cudzinka v ich strede, v kostole vždy stála celkom vzadu, aby ju nepočuli spievať.

Nad ňou preletel Milton: jej sprievodca, strážca, čiernobiely vták, ktorý vždy vytušil, kam sa Emily vybrala. Do kníhkupectva v susednom mestečku. Nie do toho veľkého na High Street medzi kaderníctvami a dobročinnými obchodmi. Toto kníhkupectvo sa skrývalo v bočnej uličke a nad maľovanými dverami visela čierna tabuľa. Emily tam strávila väčšinu detstva pod ochranou rozprávok ľudí, ktorých nepoznala. Vrátane tých, čo napísala stará mama o dievčatku Ofélii a jeho jedinom kamarátovi, sivom káčerovi. Tí dvaja putovali svetom za rozprávkami a dobrodružstvami. Za dobrodružstvami, na aké by si Emily v skutočnom živote nikdy netrúfla.

Keď prišla bližšie, uvidela otvorené dvere. Okolo rámu dverí sa mihotalo svetlo, čo prenikalo dovnútra. Bol štvrtok. Za normálnych okolností by obchod driemal za zatvorenými dverami. Ibaže Emily vycítila, že dnešný deň je iný ako ostatné.

Oprela bicykel o múr, dala ho strážiť Miltonovi, vošla dnu a zacítila na tvári závan vzduchu, keď sa dvere za ňou zatvorili.

Priestor jej bol povedomý a zároveň cudzí. Všade naokolo videla knihy. Police, čo siahali až k stropu, príručné stolíky aj stoličky sa prehýbali pod ťarchou slov. Vo vzduchu bolo cítiť upokojujúcu vôňu papiera a tlačiarenskej farby.

No bolo tam ešte čosi, čo Emily nedokázala pomenovať. Tri schodíky na konci miestnosti viedli popod oblúk dolu do malého priestoru, kde najviac miesta zaberalo starodávne kožené kreslo. Po oboch stranách stáli veže kníh, vyzerali, že sa určite zrútia, ak do nich niekto narazí. V kresle sedel kníhkupec s otvoreným paperbackom na kolenách. Mal vlasy farby srieňa, rozopnutú žiarivo žltú vestu a pri čítaní si ukazoval prstom, nemo pohybujúc perami.

Keď sa priblížila, len nebadane nadvihol hlavu.

„Á, Emily.“ Zažmúril na ňu spod ufúľaných skiel okuliarov. „Bol som zvedavý, kedy sa ukážeš.“

4

PÁV

Pavo cristatus

Emily mala na kolenách položené dva dokumenty, ktoré kníhkupec predtým vybral zo zásuvky a podal jej ich so širokým gestom, ako keď kúzelník vyťahuje králika z cylindra. Prvý bol závet Catriony Robinsonovej, druhý list od jej právnika. Oba dokumenty boli napísané na hrubom hlavičkovom papieri s elegantným podpisom na poslednej strane.

Ani jeden však nedával zmysel.

„Si jediná dedička,“ poznamenal kníhkupec, ako keby nevidel, že sa Emily trasú ruky. „Ak chceš prevziať celú pozostalosť po starej matke, stačí sledovať stopy.“

„Stopy,“ zašepkala, pozrela na listiny a spomenula si na obálku, ktorú jej priniesol neznámy so psom.

„Tu je to napísané,“ ukázal na odsek závetu, ktorý Emily prečítala dvakrát, no stále ničomu nerozumela. „Knihy, autorské práva a všetky predmety v dome.“

„Okrem domu.“ Emily sa roztriasli pery, posledné slovo len zašepkala. Lebo v sprievodnom liste stálo, že domček, kde prežila so starou mamou takmer pätnásť rokov, v skutočnosti nepatril im, ale prenajímali si ho od istého podnikateľa menom Frank.

„Dobrá správa, moja drahá,“ povedal kníhkupec s úsmevom. „Ak sa ti podarí nájsť cestu pred ukončením nájomnej zmluvy, budeš mať predkupné právo na dom. A za férovú trhovú cenu.“

Férová trhová cena, opakovala si v duchu Emily. Lenže na tomto nebolo nič férové. Myslela si, že je o ňu postarané, a stará mama ju oklamala.

„Čo znamená,“ pokračoval kníhkupec a letmo pozrel na hodinky, „ak správne rátam, že na splnenie úlohy máš presne desať dní.“

Jeho slová zavisli vo vzduchu. Emily ich rozoznávala, ibaže netušila, ako na ne má reagovať. Lebo písmená a vety, čo vychádzali z úst toho muža, sa týkali cesty, akejsi skúšky, a na jej konci bol poklad, o ktorom stará mama hovorila pred smrťou.

Sú ako noty nepodarenej symfónie, pomyslela si Emily; predstavila si, že jeho slová sa premenili na noty, a zaželala si, aby zaznela skutočná hudba, čo by prehlušila zvuk kníhkupcovho hlasu.

Začala podupkávať nohou v rytme tých slov. Predstavila si, že sa zvŕta ako derviš, rýchlejšie a rýchlejšie, až kým nenájde úkryt v jednej z kníh, čo podopierajú múry starého obchodu. V duchu tancovala po poliach, preskakovala potoky hmýriace sa rybami, hľadala strašiaka a cestu vydláždenú žltými tehlami.

Emily vstala, položila závet starej mamy na stoh kníh a zamierila k dverám, čo viedli na malý dvor za obchodom. Stálo tam niekoľko porcelánových črepníkov a polievacia krhla v tvare žaby, čo jedným okom hľadela do neba.

„Tu je tvoja prvá stopa,“ povedal kníhkupec a podal jej knihu.

Vedela, o ktorú ide, skôr ako jej ju vtisol do rúk. Skôr ako ju obrátila a pozrela na obrázok krásneho páva s rozprestretým chvostom, odkiaľ na ňu žmurkali desiatky očí. Tá kniha pred necelými štrnástimi rokmi preslávila starú mamu. Vlani vyšla znova v pevnej väzbe a Emilinu pôvodnú kresbu dievčatka s káčerom nahradil páv.

Prvé skice nakreslila vlani na jar, počas návštevy jednej zo záhrad Národného trustu. Stará mama sa túlala medzi záhonmi, radila sa so záhradníkom, aké rastliny treba vysadiť, aby prilákala viac motýľov. Emily zatiaľ pozorovala pyšného vtáka, čo si vykračoval popri kroketovom ihrisku ako pán domu.

Farebné perie im nezačne rásť skôr ako v troch rokoch. Emily zdvihla jedno pero z trávy, pokrútila ním a sledovala splývanie farieb. Hlavný záhradník vtedy poznamenal, že pávy sú krásne, ale ich mäso chutí odporne. Stará mama sa zasmiala na trápnom vtipe, no Emily sa zmohla iba na náznak úsmevu a znova sa sústredila na kresbu.

Záhrada. Záhrada starej mamy. Čo s ňou bude, ak sa domček predá? Poskytovala Catrione Robinsonovej útechu, najmä v posledných mesiacoch, keď jej bolesť nedovoľovala zájsť ani do mesta. Záhrada držala Emily pri zemi, spájala ju so starou mamou, vždy keď sa prihlásil smútok. Nehovoriac o vtákoch, ktoré dennodenne prichádzali na omrvinky z raňajok a sedávali s Emily, keď kreslila pod neskorým letným slnkom.

Kam sa podejú všetky spomienky, ak sa do domu nasťahujú noví obyvatelia?

A čo bude so mnou? uvedomila si odrazu Emily. Kam pôjdem?

Predstava nového začiatku ju desila. Toľko rokov strávila na jednom mieste s jednou osobou – a zrazu prišla o všetko. Knihy, čo spolu napísali, boli jej konštantou, spôsobom, ako zvládať život, ktorý jej nadelil osud. Partnerstvo nesúrodej dvojice obom prinášalo toľko radosti. Dostávali listy a pohľadnice od čitateľov z celého sveta, všetci písali, ako milujú knihy s tajomstvami ukrytými v každom obrázku.

Tie vymýšľali vždy spolu, často sa pri tom smiali, rozprávali sa o súvislostiach s ľudovými rozprávkami alebo s predmetom zo života starej mamy.

„Otvor ju,“ vyzval ju kníhkupec a Emily si všimla nedočkavosť, vzrušenie v jeho hlase.

„Radšej vy,“ odpovedala a trasúcou sa rukou mu vrátila knihu. Bála sa, čo ešte príde.

Chvíľu na ňu zamyslene hľadel, potom položil knihu na stolík a ukazovákom ju otvoril na strane s venovaním.

Emily – ak neskúsiš, nedozvieš sa.

Emily podišla k stolíku a pozrela na slová, ktoré sa nezhodovali s venovaním vo všetkých knihách série. Bolo ich spolu desať, všetky napísala stará mama v zadnej izbe na starom písacom stroji, či vonku vyčíňala búrka, horúčava, alebo niečo medzi tým.

Zvrtla sa, vrátila sa do obchodu a zamierila rovno k regálom s detskou literatúrou, kde stáli bok po boku knihy Catriony Robinsonovej. Emily vytiahla z police jednu, pozrela na stránku s venovaním, uvidela tie isté dve slová ako vždy – Venujem Emily – a dala ju na miesto. Vybrala ďalšiu, na obálke bolo dievčatko plávajúce v mori s lesklou perlou v hrsti.

Venujem Emily.

Na inej to isté dievčatko vyletelo na obrovskej hojdačke až do neba posiateho hviezdami.

Emily.

Všetky venovania boli rovnaké – okrem toho, ktoré práve dostala.

Bola to indícia. Časť tajničky, ktorú pripravila stará mama a skrývala ju pred vnučkou. Prečo asi?

„Moja najobľúbenejšia je tá prvá,“ ozval sa kníhkupec a ukázal na knihy, ktoré Emily odložila na dlážku. „Nápad s magickým atlasom, ktorý dopraví postihnuté dievčatko kamkoľvek na svete. Učí ju o národoch a krajinách, aké by nikdy nemohla spoznať. Kiežby som mal takú fantáziu.“

Rozprávky boli ich spôsob ako uniknúť, aspoň nakrátko predstierať, že skutočný svet neexistuje. Lenže Emily vedela, že život človeka zaskočí, aj keď robí všetko možné, aby sa mu vyhol.

„Nemôžem,“ zašepkala, oprela sa o regál a zatvorila oči. Uvidela seba trinásťročnú na vozíku pri jazere. Nohy zabalené do károvanej deky so strapcami, rada ich zapletala do vrkôčikov. Tvár mala zabandážovanú tak, že jej bolo vidieť len nos a oči, sláviky nad ňou vyspevovali večernú pieseň. Vedľa nej, ako každý večer po havárii, sedela stará mama s termoskou horúcej čokolády a zápisníkom v červenej koženej väzbe na kolenách.

Zašlo by to až sem, keby nejakým riadením osudu neprišla na návštevu priateľka z vydavateľstva a nespýtala sa starej mamy, či nepracuje na novej knihe? Emily vtedy sedela v záhrade za domom a čítala. Catriona sa rozhodla ukázať priateľke osnovu knihy pre deti s Emilinými ilustráciami. Keby tú knihu neobjavila, stála by Emily teraz v kníhkupectve, musela by poslúchnuť príkaz zo záhrobia, že treba podniknúť smiešnu honbu za pokladom, aby mala nárok na dedičstvo?

Vôňa tabaku s náznakom vanilky ju vytrhla z myšlienok, a keď otvorila oči, kníhkupec mocne poťahoval zo zahnutej drevenej fajky. Prúžky dymu stúpali nahor a unikali zadnými dverami von, kde po nich neostalo ani stopy. S navoskovanými fúzmi a iskrou v očiach vyzeral ako postava z Catrioninej knihy.

Emily si začala predstavovať svet, v ktorom by taká postava asi žila, alebo aspoň svet, aký by pre ňu stvorili. Možno trávnatý pahorok ukrytý hlboko v lese, kde by žil medzi stromami. Alebo podzemný labyrint jaskýň ovládaný gangom zlovoľných krtkov, ktorí by mu platili, aby odháňal ľudí.

Emily všetko videla vo farbách: dvere v dokonalom odtieni smaragdovej zelene; hojdacie kreslo, kde za zimných večerov sedával a fajčil fajku pred ohňom v kozube; okrúhle banícke lampášiky, aké nosili všetci krtkovia, keď budovali podzemné kráľovstvo. Celý svet, o ktorom nikto nemal ani potuchy, až kým jedného dňa nezaklopalo na dvere dievčatko so sivým káčerom, hľadajúc útočisko pred búrkou.

„Vravela, že budeš vedieť, kam treba ísť,“ povedal kníhkupec a pokýval hlavou. „Indície máš vraj rovno pod nosom.“

Samozrejme, celá ona, pomyslela si Emily. Stará mama ju vždy učila pozorne sa dívať, vidieť to, čo iným unikalo. Lenže čo má vidieť teraz? A čo ak sa rozhodne, že nechce?

„Koľko kníh?“ spýtala sa pomaly, zreteľne vyslovujúc každú slabiku.

„Obávam sa, že netuším,“ odvetil. „Nie, ak všetky stopy budú knihy.“

Desať, pomyslela si Emily, zohla sa, nabrala za náruč kníh a začala ich ukladať do políc. Hádam nechce, aby som našla všetky?

„A ak poviem nie?“ Zavzdychala od námahy z toľkých slov a odvrátila tvár od kníhkupca, aby nezbadal, ako zatína zuby a ako jej očervenel krk.

„Nuž,“ odpovedal a zabafkal z fajky. „O tom nebola reč. No bol by som sklamaný, keby si nenašla zvyšok príbehu.“

„Akého príbehu?“ Emily sa obrátila. Kníhkupec jej podával zápisník v červenej koženej väzbe, do akého si stará mama písala nápady a prvé verzie svojich rozprávok.

„Priniesla mi ho pred pár mesiacmi spolu s ďalšou knihou a dokumentmi,“ povedal kníhkupec s neskrývaným vzrušením. „Prikázala mi ho držať v tajnosti a musím sa priznať, že to nebolo ľahké, najmä po tom interview v novinách.“

Emily otvorila zápisník na prvej strane a uvidela začiatok ďalšieho príbehu o Ofélii, stará mama ho už nestihla dokončiť. Duch chlapca v ňom poprosil Oféliu o pomoc pri riešení zločinu, ktorého bol svedkom, ale Catriona mala obavy, či nejde o priveľmi temnú tému, nevhodnú pre detských čitateľov.

Emily listovala v zápisníku a prebehla očami myšlienkové mapy, náhodné slová, útržky dialógov, zvyčajný obsah prvých stránok všetkých zápisníkov starej mamy. No odrazu bol koniec, ktosi vytrhol zvyšné stránky, ostali iba úzke okraje papiera ako krokodílie zuby.

„Hovorila, že ich schovala,“ objasnil kníhkupec a ukázal na miesto, kde chýbali stránky. „Len ty ich vraj dokážeš nájsť.“

Pokiaľ Emily vedela, Catriona Robinsonová tú knihu nikdy nedokončila. Alebo áno? Posledné mesiace pred smrťou trávila v pracovni, kde dávala do poriadku svoje záležitosti a Emily nemala dôvod neveriť jej. Je možné, že hovorila práve o tomto, predtým než zomrela? Napísala v skutočnosti ďalší príbeh a chcela, aby ho Emily našla?

„Prečo ho schovala?“ zamrmlala Emily a preniesla pohľad na knihy, čo zostali na dlážke. Sklonila sa a jednu po druhej uložila do políc v chronologickom poradí.

Práve chcela vrátiť na miesto poslednú, keď sa zarazila a vybavila si text nového venovania, ktorý oživil spomienku na prvú knihu zo série. Pripomenul jej, čo sa stalo dievčatku Ofélii a kde objavila magický atlas.

„Nie,“ vydýchla a kniha, ktorú držala v ruke, dopadla na dlážku obrázkom hore, bolo na ňom dievčatko s káčerom v zasneženom lese.

„Emily?“ Kníhkupec sa zľakol, keď uvidel na jej tvári výraz paniky. Pohol sa k nej, no ona zdvihla ruky a cúvla.

„Nie,“ zopakovala, zvrtla sa a vybehla z obchodu bez knihy a právnických dokumentov. Zakrátko sa už viezla po ulici, vietor jej sfukoval slzy z tváre, a nad ňou letela straka.

Mala sto chutí kričať. Chcela sa tej myšlienky zbaviť, vrátiť sa do čias, keď všetko bolo, ako má byť. Priveľa spomienok. V tých múroch sa skrýva priveľa toho, čo si nechce pamätať. A predsa ju stará mama posiela práve tam.

Zdalo sa jej to nefér. S takým krutým, manipulatívnym trikom nechcela mať nič spoločné. Čo keby zostala doma a odmietla splniť požiadavky starej mamy? Koniec koncov, Catriona ju už nemôže do ničoho nútiť. Lenže napokon prevládla zvedavosť. Emily vedela, že presne to stará mama chcela – predvídala, že sa to stane. Zvláštne chvenie okolo žalúdka naznačovalo, že deň sa začal až teraz. Aj vtáky na stromoch štebotali, akoby vedeli niečo, čo jej stále unikalo.

Vzduch voňal letným dažďom, kostolné zvony odbili celú hodinu, keď Emily zastavila na chodníku, čo viedol domov. O záhradnú bránku sa opieral mladý muž v bordových kovbojských čižmách, svetlohnedom kabátiku a roztrhaných džínsoch, s gitarou prehodenou cez plece. Ten istý mladý muž, ktorý sa v detstve bál ponoriť hlavu do vody, keď spolu trávili prázdniny, až kým ho nenahovorila, aby skočil z móla do ľadovo modrého mora.

„Tyler,“ zašepkala a pozerala sa, ako zdvihol hlavu a usmial sa.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pre Emily.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.