JIŘÍ WALKER PROCHÁZKA

MARK

STONE

JABLKA Z BELTAMORU

OBSAH

ÚVOD

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

13

Ukázka z dalšího dílu: Meč proti sekeře

ÚVOD

Pozemská unie, federace osmdesáti pěti planet, již pět století pokračuje v mocné expanzi po celé Galaxii. Její vlády si však postupem času uvědomily, že sbližování s primitivními civilizacemi vede k ekologickým i sociologickým katastrofám. Domorodci se po kontaktu s pozemšťany přestávali sami vyvíjet, stávali se na nich závislými a žebrali o techniku, kterou nedokázali pochopit. V případě jedné planety to došlo dokonce tak daleko, že domorodci málem vyhynuli. Podařilo se zachránit pouze několik párů, které pak byly umístěny do přírodní rezervace, jako se to kdysi dělávalo se zvířaty.

Proto vznikl zákon o nevměšování. Když kosmická loď Průzkumné galaktické služby objevila planetu obývanou humanoidními bytostmi, měla rozkaz ji pouze zaregistrovat, ale v žádném případě nenavazovat kontakt, dokud se podrobně neprověřila úroveň její civilizace.

Pokud planeta byla na určité technologické úrovni, navázalo s ní Ministerstvo galaktických vztahů diplomatické styky. V opačném případě byla záležitost svěřena Službě pro dohled nad primitivními planetami (SDPP), která měla za úkol vypracovat a dvakrát v průběhu sta let předložit studii o vývoji domorodců.

Protože se však ukázalo, že taková pozorování z umělých satelitů jsou nedostačující, byly přímo na místo vysílány posádky složené z agenta činné služby a z androida, kteří se nenápadně vmísili mezi obyvatele sledované planety.

Jedním z takových agentů byl i Mark Stone…

1

Alchymistická dílna se ocitla v jednom ohni.

Křivule naplněné opalizujícími sloučeninami explodovaly do tvarů hvězdic a hvězdokup, dřevěné stojany plné zkumavek se změnily v rychlopalné plamenomety, jež se používají při velebení Věčného vládce. Kovové kotle plné přísad smíšených s magickými prvky praskaly jako skořápky. Mezi nepravidelnými kamennými dlaždicemi se po podlaze rozlehlé místnosti vydaly na svou poslední cestu pableskující toky substancí, jež se k sobě nikdy neměly dostat.

Část publika prchla již při první, ještě záměrné explozi.

Ostatní se nyní octli v pasti.

***

„A nyní si dovolím, velevážené panstvo,“ ukláněl se první dvorní astrolog a alchymista v jedné osobě, „uvést v život poslední substanci Třetího ráje.“

Dvorní dámy kupodivu ani nešpitly, ačkoli to bylo proti jejich přirozenosti. Početná osobní stráž vytvořila kolem Pegillia III. a jeho paní živý štít. Panovník si byl dobře vědom, že toto není teatrální gesto jako při vojenských přehlídkách na Modrém náměstí. Již jednou byl přítomen podobně nebezpečnému pokusu – šlo o vyvolání démona pohlavní agrese – a od té doby se raději účastnil alchymistických experimentů bezpečně oddělen silnou slídovou stěnou laboratoře. I nyní stál obklopen strážemi a pozoroval proužek jasně oranžového kouře druhé substance Třetího ráje.

Astrolog Fernando di Toricelli byl hubený vysoký muž s dlouhými šedivými vlasy, uhrančivýma temnýma očima a důrazným, nesmlouvavým hlasem. Pozvedl nad hlavu šlachovité paže. V sevřených prstech cosi svíral.

„Tento plod nepochází od nikoho jiného než od našeho jediného prapředka, Ethama. Jest to božský výtvor, jenž má zásadní vliv na naši civilizaci! Ano, toť onen zázrak Věčného stvořitele! Zdánlivě obyčejný plod – a jaké netušené možnosti asi skrývá!“ Rozevřel dlaně a v nich spočívalo zářivě červené ovoce.

„Vždyť je to obyčejné jablko,“ poznamenala královna Felicia. „To nám chce tvůj ctihodný astrolog konečně prozradit, jakou že si to v tvých laboratořích pálí jablkovici?“

„Kuš, ženo prostořeká! Mistr Toricelli nás nikdy nezklame.“

„Jistě. Ani ty ho nikdy nezklameš – svou přízní měřenou v dukátech.“

Pegillius III. opovržlivě pohlédl na manželku. Ne, nikdy nepochopí to nikdy nekončící dobrodružství a zápolení s nadpřirozenými silami. Mistr Toricelli je opravdovým Mistrem, není to žádný šarlatán, jací se u dvora občas objevují.

Mistr se právě otočil zády ke slídovému oknu, vyhrnul rukáv pláště, sáhl do bublající, temně zelené tekutiny, a když opět zvedl dlouhé, šlachovité paže, přihlížející vydechli úžasem.

Svíral v nich také jablko, ale jaké…

Čistý, nejčistší křišťál!

Prostor ozářila duhově se proměňující záře.

„Nyní nechám na tento pravěký, tajuplný artefakt, pocházející dle Knihy knih ze samotného Třetího ráje, působit koncentrovaný měsíční svit dvojího úplňku,“ ukázal Toricelli vzhůru. „Musím nechat působit přesně sladěné světelné frekvence, abyste spatřili onen kousek ráje…“

Nad Toricelliho dílnou se zvolna odkrývala kopule z křemenného skla. Ozubené soukolí v podzemí mocně zadunělo a složitý mechanismus začal skládat jednotlivé pláty gigantických optických čoček do požadované kombinace.

„Doporučuji panstvu použít zakouřených sklíček, která jste obdrželi při vstupu do pozorovací místnosti,“ pozvedl v pravé ruce tmavé okuláry. S mentorským zaujetím s nimi lehce pokyvoval v natažené paži a opakoval: „Pozor, dívejte se jen skrze skla – nebo byste mohli dojít k vážné zrakové újmě!“

Alchymista odložil brýle na letitý rozpraskaný popravčí špalek a nasadil si těžkou koženou přilbu s temným průzorem v nýtované obrubě.

„Ještě chvíli!“ zakřičel skrze ústní otvor přilby opatřený kovovou síťkou – a již se plně věnoval svému vrcholnému experimentu. Opatrně položil průzračný křišťál, vybroušený do tvaru jablka, na masivní kovovou desku. Upevnil jej do kovových držáků a pozvedl jen několik palců nad kruhový panel. Desku s jablkem přiklopil dvěma slídovými polokoulemi. Pomalu obcházel pokusný prostor, důrazně zaklapl každý uzávěr polokoulí a ještě zkontroloval pevnost materiálu několikerým silným trhnutím.

Slídová kopule začala jiskřit.

Polohy jednotlivých vrstev se začínaly prolínat do jedinečné kombinace. Oba měsíce v úplňku vydávaly sice dost silné světlo, nicméně dvořané nejistě zvedali k očím ochranné okuláry. Nechápali, proč by měli přijít o zrak. Byla prostě jasná noc. No a co?

„Vzývám tě, Věčný stvořiteli, prostup plodem z tvého světa – a uveď nás tamtéž! Jsme připraveni!“ hřímal Toricelli.

Dunění kolem sílilo. Průhledy ve slídové kopuli byla zřetelně vidět těžká oblaka, která se zčistajasna zjevila na původně bezmračném, čistém nebi.

„Stvořitel nikdy nedopustí zhasnutí věčného světla! Bože, zde je poslední substance Třetího ráje! Žádám tě pokorně, otevři cestu nám, vyvoleným, k Třetímu ráji!“

Toricelli doprovázel mystickou prosbu mocnými vzmachy paží. Co se všem přihlížejícím jevilo jako opravdu neuvěřitelné, byla skutečnost, že i ve stále rychleji kolujících a prolínajících se temných mračnech dál jasně zářily oba měsíce. Nyní to dokonce vypadalo, že se k jejich svitu přidávají i další zdroje světla! Jako by kolem planety narůstaly další měsíce…

Král Pegillius III. strnule sledoval nevídané představení. Dokonce i jeho žena ztichla a nevědomky se k němu přitiskla. Členové stráže stejně jako ostatní dvořanstvo sledovali rej světelných a zvukových efektů. Vlastně ne úplně všichni…

Během vzrůstající bouře i lomozu pocházejícího z laboratoře geniálního alchymisty se jeden ze strážců poněkud vzdálil od panovníka. Nepozorovaně se prodral mezi dvořany zaujatými nevídaným představením k mozaikovému oknu. Tam nenápadně pohlédl na 3-D číselník hypertimeru.

Nezbývalo moc času.

Jestli se Toricellimu zdaří jeho pokus, pak to bude největší událost od objevu ohně!

Strážce zvedl k obličeji pravou ruku, odklopil víčko prstenu a zamířil čočku videokamery do alchymistovy laboratoře. Vtom se zablesklo tak mocně, že ani kouřová sklíčka nikomu nepomohla. Záblesk by snad oslepil i již slepého…

První exploze zahřměla a lidé, kteří stáli nejblíž únikovým šachtám, se vrhli nazdařbůh do temných chodeb. Další blesk a další exploze, masivní slídová kopule se začala pomalu tavit. Toricelli stál uprostřed běsnícího pekla s nataženými pažemi a zavřenýma očima. Stále dokola opakoval zaklínací formuli, vzývaje Věčného stvořitele.

Ne, to nemůže stihnout, uvědomoval si strážce a kontroloval souřadnice na displeji hypertimeru. Náhle zvedl hlavu.

Skrze hroutící se slídovou kopuli pozoroval bortící se nebesa. Mezitím se na kamenné podlaze laboratoře spojily první různobarevné proudy. Místnost se zaplnila drobnými explozemi, k nimž došlo na soutocích různobarevných kapalin.

Křišťálové jablko čekalo ve svém vězení na tajemného osvoboditele. Slabě, až netečně fosforeskovalo a po jeho dokonale vybroušeném povrchu přebíhaly ostře ohraničené skvrny odrážející dění v laboratoři. Vypadaly jako miniaturní obrazovky…

Teď!

Závratný světelný sloup proťal zvířená mračna.

Rozprostřel se nad skalním ostrohem s kamennou laboratoří jako gigantická medúza a oslnivě pulzoval ve volném prostoru. Jako by čekal na nějaký rozkaz – a pak náhle, drtivě udeřil. S ničivou silou Třetího ráje…

2

„Marku, kontaktujte mě, jakmile budete na příjmu! Chápu, že máte dovolenou, ale je to naléhavé. Máme problém.“

Kapitán Služby pro dohled nad primitivními planetami měl také problém. Jeho rozcuchaná hlava mžourala zpod jedné z pestrobarevných pokrývek, poházených po podlaze obývacího pokoje.

„Tady Mark Stone,“ zahuhlal a promnul si spánky. Ach, ta hlava… „Tady kapitán Stone,“ zopakoval netrpělivě, aniž by aktivoval videofon ke spojení.

„Miláčku, nejseš spojený,“ ozvalo se vedle něj.

„Už zase…“ zachichotalo se to kousek před ním.

„Vy jste tady ještě, holky?!“ potácivě se zvedl Mark, málem zakopl o ležící nahé ženské tělo a vrazil do převrženého koženého křesla. Velice pomalu a nejistě kráčel k videofonu. Byl to sice urostlý muž, mnoho profesionálních atletů by mu mohlo závidět svalnaté tělo, ale nyní si on sám připadal nejméně na sedmdesát. Ačkoli mu nedávno bylo pětatřicet.

Kde je, sakra, Ray? pomyslel si. Musí to tady dát do pořádku. Slečna Swensonová, jeho přítelkyně s pořadovým číslem 001, se to nesmí dozvědět. Nebo jí zase bude muset sáhodlouze vysvětlovat, že to vše opět bylo v zájmu bezpečnosti celé Galaxie. Mark sebral z chromovaného stolku se skleněnou oválnou deskou univerzální ovladač. Zašermoval jím před sebou jako umírající d’Artagnan a červenou kontrolku pod monitorem videofonu vystřídal zelený pruh.

„Tak vás zase rád vidím,“ kysele pronesl generál Khov. Znal Marka dost dlouho a věděl dost o jeho přístupu k životu a životosprávě.

„Dobré ráno, generále,“ škytl Mark a omluvně si přikryl ústa.

„Spíše poledne, kapitáne,“ konstatoval generál. Blahořečil si, že se spojil s Markem pouze přes soukromou linku. Tohle by asi těžko vysvětloval vládním zastupitelům, kteří mají tento měsíc objektivně zhodnotit přínos jeho chlapců a celé Služby z hlediska pomalu se prázdnící státní pokladny.

„Co bych měl udělat, abyste co nejrychleji vystřízlivěl?“ zeptal se generál chladně. Právě tohoto agenta si velice cenil, nejen z profesionálního, ale i z lidského hlediska, jenže některé jeho výstřelky přece jen přesahovaly rámec vymezený příslušníkům elitních jednotek Služby.

„Promiňte, generále,“ znaveně se zašklebil Mark, rukou si pročísl neposlušnou hnědou kštici a otočil se ke kuchyňskému dřezu. „Vím, že bych měl být v neustálé pohotovosti, ale něco mi do toho právě vlezlo…“ Mávl za sebe rukou.

„Vidím. Dokonce vám to vlezlo až do postele,“ odkašlal si nadřízený. „Máte však za sebou náročnou misi; nemyslím tím teď to, co se děje u vás… A tak máte právo na trochu volna.“

„Děkuji, pane. Za chvíli budu zase v pořádku.“ Mark sebral první sklenici, na kterou dosáhl, naplnil ji ale tak silným proudem vody, až voda ze sklenice vychrstla a celého jej polila. Tiše zaklel a poodstoupil od dřezu. Nyní již opatrněji přiložil sklenici ke kohoutku, zlehka pozvedl páku baterie a naplnil ji až po okraj. Ráznými a hlubokými doušky do sebe vlil studenou vodu.

Generál stále mlčel. Pak jen zavrtěl hlavou a řekl:

„Dino Larriva je po smrti.“

Mark se pomalu otočil. Upřeně se zahleděl do Khovovy nehybné, úzké tváře.

„Ne,“ řekl, „to není možný.“

„Není to možný – ale je to tak.“

Mark postavil prázdnou sklenici na desku kuchyňské linky. „Dino de Vinci?“ opakoval potichu a po chvíli se zeptal:

„Vaše rozkazy, generále?“

„Zítra ráno buďte u mne. Zítra! Teď jste mi stejně na nic!“

Mark jen kývl. Přitom si všiml, že celou dobu stojí před videofonem nahý.

„Přijďte radši oblečený. Budou zde i ženy. Abyste náhodou nepřišel o svou pověst lva salónů.“

Mark jen rezignovaně kývl.

„Jistě, pane. Zítra jsem u vás. Oblečený a střízlivý.“

***

Nad newyorskými Trojčaty svítalo. Z Atlantiku se zvedal sytě oranžový kotouč Slunce a ozařoval jednoduchou a geniální architekturu marťanského stavitele Archieho Bradburyho.

Luxusní sportovní trans právě prošel ochranným silovým polem rozprostírajícím se nad newyorskou aglomerací. Mark až fyzicky pocítil pátravé paprsky prostupující celou kabinou, celým jeho tělem, každou molekulou, každým atomem. Stačilo by, aby vezl drogy nebo střelivo ve větším než malém množství – a UNIVAC IV v Downtownu vyhodnotí zásilku jako nebezpečnou a on bude muset přistát na vojenském letišti o sto padesát mil dál. Tam se podrobí nepříjemné prohlídce a potom bude pravděpodobně eskortován do federální věznice zřízené z předměstí Havany. A tam už vůbec nikoho nebude zajímat, že původně letěl k velikému generálu Khovovi.

Za řízením transu seděl Ray. Podobnost androidů s člověkem byla až neuvěřitelná. Tito dokonalí roboti doprovázeli agenty Služby na jednotlivé mise, a jejich lidský vzhled proto nevzbuzoval u domorodých obyvatel nežádoucí pozornost. Úkolem androidů bylo mimo jiné zaznamenávat vše, co se během mise odehrálo. Jejich digitálně uložená svědectví pak na Zemi studovaly celé skupiny specialistů – s cílem zjistit, jakého civilizačního či technického pokroku obyvatelé té které planety dosáhli.

„Rayi,“ oslovil androida Mark, „před tím večírkem jsem ti řekl… co?“

Věrný android pohlédl na svého přítele tak vyčítavě, jak mu to jen jeho umělá inteligence dovolovala:

„Abych tě neotravoval a šel si konečně najít nějaký pořádný lidský holky.“

„No,“ podrbal se Mark v hustých hnědých vlasech, „tak to abych se ti omluvil, příteli.“

„To ale není nutné.“

Mark se tázavě ohlédl.

„Byl to dobrý nápad,“ monotónně pronesl android Ray. „Netušil jsem, že existují lidské ženy, které vzrušují i jiné věci než ty, o kterých jsme včera vedli řeč.“

„No to mě podrž! Ty jsi byl v nějakým sado-maso?!“

„Ale Marku… Byl jsem na večírku Hnutí věčného feminismu.“

Mark údivem ztratil řeč.

„A bylo to věru poučné,“ moudře pokýval hlavou Ray. „Zajímavé, fakt. Bouřlivě jsem aplaudoval po každé větě o ponižovaném pohlaví, o nerovnoprávnosti, o tupém šovinismu a o ješitně uzurpované nadřazenosti – zvláště některých – mužských jedinců.“

Mark na něj pátravě pohlédl.

„No a pak… Co bylo pak?“

„Pak to bylo nádherné! Filozofický večírek u jedné z těch horlivých žen, přímo ve vilce paní Evoly. Ta žena vypadala skvěle, tak přirozeně! Žádné hraní si na krásu či mládí, žádné krášlící triky, byla prostě svá! Evola na sobě měla umělecky, podomácku batikovaný modrohnědý pytel, jímž protestuje proti oblečení zvýrazňující ženu jen jako sexistický objekt – a na nose skvostné a veliké kostěné brýle. Prý takové nosí chytré ženy i v Paříži! A hlavně – je to spisovatelka! Považ, Marku! Je to opravdová umělkyně.“

„Bože, Evola – ne nadarmo zvaná Ebola! Ještě, žes ji nepřitáhl k nám.“

„Copak ty snad znáš tu vzácnou ženu?! Nemluvila přece o tobě, každopádně tě nejmenovala. Ale opravdu ji znáš?“

„Spíš její dceru Evelyn. Tu jsem poznal docela hluboce… Díkybohu, že krásu i mozek dostala do vínku zřejmě přes generaci svých prapředků. Jinak – tahle dívka zkoumala psychologickou kombinatoriku draka na Wilku. První odhadla, že jde o primitivního robota,“ vzpomínal Mark na příhody na pašerácké planetě. „Nu, a její matka jí potom moudře vysvětlila, že se nemohla splést, protože robot je mužského rodu. Tudíž přes ten mužský rod došla k tomu, že vše, co muži stvoří, je zlé a primitivní – zatímco vše, co vynaleznou nebo objeví ženy, slouží pouze ku prospěchu lidstva – a taky zvířátek. Prostě je to chytrá ženská. Fakticky. Sledovat tok jejích myšlenek a asociací je vskutku zábavné. Nebo únavné.“

„Ale Marku, to její tvrzení přece odporuje poměru pohlaví všech vynálezců – tedy i vynálezkyň,“ zavrtěl hlavou android a začal ze své databáze vytahovat veškerá jména objevitelů a vědců a přiřazovat k nim příslušnost k jednomu či druhému pohlaví.

„Nenamáhej se, Rayi. Stejně ti každá řekne, že Marie Curieová dokázala to, co všichni ostatní chlapi dohromady. Jinou takhle významnou totiž nenajdeš,“ prohlásil Mark.

Android chvíli analyzoval výsledky databázového výletu a pak bezradně konstatoval:

„Jak to teď s odstupem hodnotím, tak myslím, že příště budu radši držet pohotovost v garáži.“

Rychle zkontroloval řízení transu. Řídicí věž je právě vyzvala, aby se vnořili do naváděcí trajektorie a po kontrolním laserovém kontaktu přenechali stroj letovým automatům.

Po chvíli už oba seděli v pohodlném transu a mířili ke skupině nových mrakodrapů na Coney Islandu. Zastavili před obří budovou z matného skla, oslnivě lesklé kovové konstrukce a předpjatého, modře žíhaného betonu.

„Počkej tu, prosím, na mě, Rayi,“ požádal Mark.

Android zamyšleně kývl a místo odpovědi odjel.

Mark pomalu stoupal po širokém schodišti lemovaném sousošími z nejrůznějších planet, nad nimiž měla Služba už léta dohled. Zápasící dravci z Korzu, zachmuřená válečnice z Lesbanu, pirátský reliéf ze Sylwy…

Prošel gigantickou halou, cestou projel identifikační kartou snímač v bezpečnostním robotovi a vstoupil do antigravitační šachty. Zaklonil hlavu a hleděl do závratné výše. Po paměti přiložil ukazovák na senzor zdviže a lehce se dotkl vystouplé plošky. Tělo se náhle jakoby povzneslo a on hleděl zblízka na ozdobný, mozaikou vykládaný strop šachty. Pohlédl průhlednou podlahou dolů. Elipsovitá šachta se v hloubi sbíhala do jediného temného bodu. Líbil se mu tenhle rituál; říkal mu „blíž k bohům – a generálovi Khovovi zvlášť“.

Generálova sekretářka Peggy se na něj kysele usmála, což při jejím obvyklém výrazu bylo dost těžké rozlišit. Dnes měla výrazně modré oční stíny, sytě rudé rty a líčka růžová jako sotva rozvinutá růžová poupata marsovské růže. Slečna Peggy prostě jako obvykle připomínala poutač na barnumský První hvězdný cirkus.

Svým způsobem měla Peggy toho bláznivého mladíka ráda; ano, i v jeho věku to byl pro ni stále mladík – ale to, co poslední dobou vyváděl, přesahovalo hranice její trpělivosti. A ona dokázala být hodně trpělivá a dlouho.

„Jste očekáván, kapitáne Stone,“ pronesla stroze. „Podle informací generála Khova tuším, že už od včerejška,“ výrazná čelist jí zakmitala.

„Díky, Peggy,“ lehce se uklonil Mark a upřel zrak do jejích okulárů. „Vy máte vždycky pro člověka teplé vlídné slovo.“

„Pro slušného člověka ano, Marku,“ odsekla. Zavrtěla trhavě hlavou a mlčky naznačila vyzáblou paží cestu do pootevřených čalouněných dveří. Dnes se na něj ani neusměju, slíbila si, když zjistila, za jakých okolností ho generál Khov povolal z dovolené.

A slovo dodržela.

Mark Stone vešel do generálovy pracovny a zastavil se hned za dveřmi. Khov seděl za masivním dubovým stolem, tak rozlehlým, že by se na něm při dobré vůli dalo postavit několik tratí minigolfu.

„Nuže, dámy a pánové, tohle je kapitán Mark Stone. Jeden z našich nejlepších lidí,“ pokynul Khov levou svalnatou paží a pravou, stejně svalnatou, vyzval Marka, aby se posadil na poslední prázdnou židli.

Generál Khov byl jedním z těch lidí, kteří by mohli díky svým tělesným parametrům za určitých okolností konkurovat kytovcům. Byl to ztepilý dvoumetrový obr a jeho vyholená lebka se leskla jako čelo kosatky. A stejně jako velryby ze svého nitra vypouštějí oblaka bělostné páry, Khov ze svých plic občas vydechoval takřka stejně rozměrná oblaka kvalitního doutníkového dýmu. K jeho cti nutno dodat, že svůj oblíbený doutník si zapaloval jen v okamžicích výrazného rozčilení či během značně napjaté situace.

Mark Stone netečně odpovídal na němé, obdobně chladné pozdravy, sedl si a čekal. Byl poněkud překvapen, tolik lidí v generálově kanceláři ještě nezažil. Jestli ho Khov bude seznamovat s každým, tak se k jednání dostanou až po poledni, pomyslel si a ušklíbl se.

„Tyhle lidi zřejmě neznáte, Marku, a bude lépe, abyste na ně zase zapomněl,“ řekl Khov a Mark v jeho slovech vycítil cosi navíc. „Jsou z Úřadu pro planetární bezpečnost, oddělení zvláštních operací. Z příkazu prezidenta přebírají nad naší Službou dočasné velení.“

Mark mlčky zavrtěl hlavou.

Pod vysokou palmou u průhledné stěny lehce vrzlo křesílko. Zvedla se z něj štíhlá, velice vysoká rusovláska s tak chladným pohledem, že by mohla mít místo řas soustavu rampouchů.

„Samozřejmě že i nadále počítáme s využitím vašich schopností, generále Khove,“ prohlásila tónem, z něhož každému bylo jasné, že právě s tím nepočítá. „Stejně jako hodláme využít lidský potenciál vaší, ehm… vaší Služby.“

Mark se napřímil a chystal se pronést několik kousavých průpovídek, aby trochu rozehřál tu upjatou zrzku, ale na poslední chvíli si všiml varovného generálova pohledu. Zase se tedy vrátil do původní neutrální polohy a zvedl oči ke stropu.

„Pane Stone,“ v jeho zorném poli se znovu objevila ledová královna, „jste tady sotva dvě minuty a zatím jste nám předvedl jen několik nezdařených mimických výstupů. Věřím, že jste se nestal vysokým důstojníkem této organizace jen pro své úšklebky a jízlivé pohledy.“

Mark se pomalu a důrazně vztyčil, pohledem generálovi naznačil, že tohle si už líbit nenechá, pootočil hlavu zpět a zabodl zrak do obličeje… tedy do krku neznámé ženy. Byla o dobré půl hlavy vyšší – a Mark proto musel ještě pozvednout hlavu – a prohlásil:

„Pokud vím,“ rozhlédl se kolem sebe s takovou naléhavostí, že ho napodobili všichni přítomní, „nikde jsem tady neviděl nápis ‚Oddělení zvláštních operací vedené přemoudřelou zrzkou‘. A víte, proč jsem ho tady nikde neviděl?“

Rusovláska se trhavě nadechla a pak jen užasle zavrtěla hlavou. Nešlo jí do hlavy, jak se může vysoký důstojník chovat tak neurvale.

„Protože tady nikde žádný takový nápis není,“ rozhodil Mark rukama.

„Už jste skončil, kapitáne?“ zasyčela vysoká a zřejmě i vysoce postavená žena.

V dusném, hutném tichu místnosti by se daly vrtat tunely.

„Skončím tehdy, až mi to rozkáže můj jediný přímý nadřízený, a tím vy nejste, vážená neznámá. Máte však štěstí,“ podotkl suše Mark. „Poněvadž se nalézáte na půdě Služby pro dohled nad primitivními planetami, tak se nemusíte bát – my jsme schopni komunikovat skoro s každým. Skoro…“

Pětihvězdičkový generál Khov si opřel holou hlavu o dlaně, a nikdo proto nemohl spatřit jeho škubající se koutky úst.

„A tou nejzákladnější součástí každé komunikace, tím prvním krokem je – co?“ jako učitel ve zvláštní škole se pomalu tázal Mark. „Nikdo neví? No přece to, že obě strany se vzájemně představí!“ zvedl pravou ruku se vztyčeným ukazovákem. „Mé jméno jste už slyšela. Nuže?!“

Vedle Marka se ozvalo významné zakašlání.

„Ale no tak,“ otočil se Mark na bělovlasého vyzáblého muže, vypadajícího jako upír z Nosferatu probuzený uprostřed polárního dne. „Pochopil jsem, že máme zřejmě spolupracovat. Přeje si to sám prezident a jeho přání je pro nás rozkazem. Tak přece vás dva nebudu oslovovat Bonnie a Clyde.“

„Tohle je opravdu váš nejlepší člověk?“ sykl zmíněný upír a bleskl pohledem po Khovovi. „Trochu úcty k autoritám by mu neškodilo.“

Generál si mezitím nenápadně setřel slzu smíchu. „Sami jste si ho vybrali, vážení,“ odpověděl vážným hlasem. „Dostali jste přece přímo od prezidenta povolení prostudovat si všechny služební i osobní záznamy o našich lidech! Možná toho víte víc než já, a to řídím tuhle organizaci už přes deset let! Nu – a tohle je váš kandidát osobně, ksakru!“

„Jmenuji se Angelina Houstonová,“ prohlásila náhle ta velice vysoká žena.

„Těší mě,“ slabě se pousmál Mark a všiml si, že v první chvíli mu chtěla podat ruku. Ale po nepatrném pohybu vzhůru nechala paži mrtvě klesnout.

„Mohl by mi tedy nyní někdo sdělit,“ otočil se Mark na všechny přítomné, „když už jsme prošli tím prvním úspěšným kontaktem, oč tady vlastně jde?! Vím jen, že můj přítel Dino Larriva není mezi živými – ale jinak nic. A i když to byl výborný agent a můj přítel, přesto se nedomnívám, že by sama jeho smrt vyvolala tuto nezvyklou situaci.“ Rozhlédl se opět po celé místnosti a nakonec upřel pohled do chladně zelených očí Angeliny.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jablka z Beltamoru.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.