Everless
Panství zášti a lásky

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Sara Hollandová

Everless – Panství zášti a lásky

Copyright © Albatros Media, a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Copyright © 2019 Glasstown Entertainment, LLC

Translation © Pavla Kubešová, 2020

ISBN 978-80-253-4771-3 (pdf)

ISBN 978-80-253-4772-0 (epub)

ISBN 978-80-253-4773-7 (mobi)

Mým sourozencům: Rachel, Benovi a Hannah –

nemůžu se dočkat, až uvidím, kam vás život zavede.

Čarodějka viděla, jak z Alchymistova potopeného těla stoupá stříbřitý stín, který se vydává na pouť po celé zemi a pohybuje se příliš rychle, než aby se za ním honila. Ještě si stačila všimnout, že v tom stříbřitém stínu září a pulzuje něco rudého. Moc pozdě si Čarodějka uvědomila, že ji Alchymista opravdu přechytračil – ukradl jí srdce.

Z Klasických příběhů Sempery,
Mýtus o Alchymistovi a Čarodějce

Ale co když Alchymista nezemřel, ne doopravdy – co když našel způsob, jak dál žít?

Z osobních zápisků Liama Gerlinga

ČARODĚJKA

Dnes večer přeměním Alchymistovu krev – krev Jules Emberové – ve zbraň.

Stojím v místnosti hluboko pod tanečními sály a balkóny paláce Shorehaven. Naproti mně se nad pracovním stolem hrbí poskytovatel času a potí se při míchání prášků. Je posledním z dlouhé řady poskytovatelů času, které jsem podplatila, abych vylákala Alchymistu z jeho úkrytu. Doposud bylo všechno marné a všichni kvůli tomu zemřeli. Něco mi ale říká, že dnešní večer bude jiný.

Vzduch srší nebezpečím. Příslibem.

Lidé Sempery postrádají ve vztahu ke svému vzácnému času, ke své kovokrvi, jakoukoli kreativitu. Pokud ji nepijí jako zvířata, hnojí s ní květiny, aby lépe kvetly, anebo s ní krmí oheň, aby se v zimě ohřáli.

Ale správná kovokrev dokáže spálit celý svět.

Když poskytovatel času nakloní lahvičku a vyleje krev Jules Emberové do malého kotlíku, místností zazáří světlo – jako bychom nebyli hluboko pod zemí, jako by se příliš brzy a zcela najednou rozjasnil den. Zvedne se vlna popela a prachu a pak nás oba porazí silné bum. Chvíli dokonce letím. Když si představím svět jako kůži napnutou na rámu válečného bubnu, jaký si pamatuju z doby před několika staletími, tak v tuhle chvíli zrovna někdo zabubnoval.

Jakmile dopadnu zády na dřevěná prkna podlahy, moje krev vítězně zapěje. Za očními víčky se mi objeví obraz: krajina v plamenech a obrys zchátralého města se zoufalým názvem Crofton.

Zatímco se škrábu na nohy, směju se jako pominutá. Poskytovatel času leží na břiše, kam ho výbuch odhodil, a lapá po dechu jako ryba na suchu. „Takže jsi to ty,“ zašeptá. Na rtech mu odumře mé skutečné jméno: Čarodějka.

To je jedno. Na dně bronzového kotlíku se přelévá třpytivá tekutina, která vydává vlastní, slabé světlo. Nemá žádnou barvu a zároveň obsahuje všechny barvy světa. Vidět kouzlo obyčejnýma lidskýma očima je dost těžké. Muž, který mi umírá u nohou, jej vytvořil z nejlepších semperských drahokamů a jediného roku kovokrve, který sladká Jules Emberová zanechala v Everless.

Zvednu si kotlík ke rtům a napiju se Alchymistova času. Dám si jen doušek.

S tím zbytkem mám jiné plány.

V hrdle ucítím ostrou bolest.

Dýchám, žiju, a zatímco se mé slabé tělo chvěje, zachytím se desky stolu. Čekám, až čas splyne s mým a já ucítím tisíc dýk jako v tu noc na Everless, kdy mi konečně došlo, kdo se ve skutečnosti skrývá pod kůží a v srdci Jules Emberové. Čekám, až se její čas pokusí vybojovat si ze mě cestu, jako by to byl živý tvor.

Ale to se nestane. Namísto toho se mi do žil vlije síla.

Místnost je plná energie, kouzlo v každé částici jen čeká na odemčení a vpuštění do světa jako smečka divokých psů.

Odleju pár kapek tekutiny do tmavě zelené láhve, aby nebylo vidět její diamantovou průzračnost.

Nahoře předám láhev everlesskému chlapci Ivanovi Tenburnovi. Bojí se mě a drží láhev s tekutinou, jako by ho mohla pokousat. Výborně. Potřebuju, aby byl opatrný. Potřebuju, aby se náš výtvor dostal do Croftonu v absolutním pořádku.

Tam mi pomůže dostat Alchymistu.

„Zažehni oheň,“ pošeptám mu do ucha.

OBYVATELŮM SEMPERY

VÝZVA k dopadení Jules Emberové z Croftonu, vražedkyně První královny, Spasitelky Sempery, Paní věků, a lorda Roana Gerlinga, milovaného syna lorda Nicholase Gerlinga a lady Verissy Gerlingové, a oddaného bratra lorda Liama Gerlinga.

Kdo dopadne vražedkyni živou a doručí ji vojákům královny Iny Goldové, obdrží odměnu pěti set let kovokrve.

1

Probudím se s rukama od krve.

Je to jen hra měsíčního světla a pohybujících se stínů, ale i tak si horečnatě otírám dlaně o vlhký plášť, jako by to jednoduché gesto dokázalo vymazat rudou, která mi špiní paměť.

Sedím v koutě kůlny, která patří mé přítelkyni Ammě a která se nachází těsně za Croftonem, a zuby mi cvakají spíš strachem než zimou. Ve svém kurníku tiše kvokají tři slepice a na střechu ťuká jarní deštík. Když jsem byla malá a tulila jsem se v náruči svého papá, zvuk dešťových kapek pro mě byl ukolébavkou – zpívaly o novém životě a dozrávající pšenici, která se brzy sklidí, uhněte se z ní těsto a v rozpálené troubě se z ní upeče chleba. I dnes mě déšť, tichý a skutečný jako hlas milované osoby, ukolébal ke spánku.

Ale slabé bubnování s každým závanem větru zesiluje. Je to zvuk blížící se zkázy.

Silueta Croftonu – nerovná linie střech oproti obloze, kterou jsem předtím viděla už tolikrát – mě vylákala z lesa. Uvědomím si, že k naší chalupě je to jen deset minut chůze po pěšině, ale když si vzpomenu, že už nepatří mému papá a mně, zachvátí mě smutek. Vyměnila bych veškerou nádheru a přepych panství Everless za jeden večer u krbu s ním. Ale i Everless už je pro mě ztracené – bylo mým prvním domovem a teď je navždy zakázané.

Po útěku z Everless jsem neměla v úmyslu zastavovat, ale když jsem zahlédla známou stodolu, jak se krčí na okraji čerstvě zoraného pole, nemohla jsem odolat. Měla jsem pocit, že když se schovám v její povědomé tmě, budu moct posunout čas o týdny a měsíce nazpátek a vrátit všechno, co se stalo.

A kdybych měla štěstí, možná se i rozloučit s Ammou.

To bylo před několika hodinami, v temnotě noci. Všude mě hledají vojáci. Mě, Jules Emberovou, vražedkyni královny. Slyšela jsem je už mnohokrát, řítili se podrostem, nemotorně lámali větvičky a vždycky mi dopřáli dostatek času, abych vyhledala úkryt v jeskyni nebo na stromě. A teď jsem tady, teď jsem v bezpečí –

Vtom venku něco praskne. Znělo to dost hlasitě, takže jsem to zaslechla i přes rachocení deště a burácení hromu.

Přitisknu oko ke špehýrce mezi starými prkny, které tvoří stěnu, o niž se opírám. Bojím se, že mou skrýš objevil nějaký voják nebo toulavý krváceč. Nevím, co by bylo horší. Krváceč, který se toulá lesy, by mi nejspíš podřízl hrdlo a sám vypil všechny moje roky, aniž by si aspoň prohlédl můj obličej. Ale voják by mě spoutal řetězem a v zamřížovaném voze by mě odvlekl do paláce. Ukáže se, že to byl planý poplach. Venku vidím jen stromy kymácející se ve větru, jejichž větve se změnily ve šlehající, potemnělé paže, které ukazují na mě a šeptají:

Vražedkyně! Alchymista!

Polknu. Na moment bych přísahala, že jsem ve světle blesku zahlédla obličej dívky, která mě straší v nočních můrách už od raného dětství. Bledé divoké oči, v nichž se jako maska zračí laskavost. Vlasy tmavé jako noční obloha. Vyceněné bílé zuby.

Když jsem byla ještě dítě, papá mi tvrdil, že mi mé sny nikdy neublíží – ale lhal. Před dvěma týdny ta dívka utekla z mých nočních můr a objevila se ve skutečném světě.

Caro. Čarodějka. Moje pradávná nepřítelkyně.

Nadechnu se. Vydechnu. Zavřu oči a pokusím se uklidnit svůj rozháraný dech a poslouchat déšť, který pravidelně ťuká na střechu. Přitáhnu si kolena k hrudi, obejmu je a nechám ten zvuk vyplnit tmu kolem mě – ale to nestačí, aby z mého nitra zmizela úzkost, která se tam začala hromadit. V lese se mi docela dařilo svůj strach ignorovat. Odstrčila jsem ho stranou a soustředila jsem se na úkoly, které jsem měla před sebou: jít, lovit, schovávat se a dostat se do Ambergris, přístavního města, kde čeká loď, která mě odveze ze Sempery, jak to zařídil Liam Gerling.

Ale když jsem teď tady, jak bych mohla odejít bez rozloučení s Ammou?

Každý den po východu slunce sem přichází posbírat vejce k snídani pro sebe a svou mladší sestru Aliu. Brzy mě tu objeví a mně nezbývá nic jiného než tu na ni počkat. Počkat, jestli moje stará přítelkyně při pohledu na mě nevykřikne a nepoběží pro vojáky, kteří dozajista každou denní i noční hodinu hlídkují v Croftonu a doufají, že mě najdou a odvlečou pryč.

Zrovna když na to myslím, s vrzáním se otevřou dveře. Čekala jsem to, ale přesto se mě zmocní strach a prudce zvednu hlavu.

Ve dveřích stojí Amma, přes ramena má přehozený šátek a v ruce drží proutěný košík. Vypadá dobře a já se při pohledu na její zčervenalé tváře zaraduju. Věnovala jsem jí kovokrev, kterou mi Liam Gerling tajně poslal po smrti mého papá za branami panství Everless. Doufala jsem, že jí ten těžký měšec mincí pomůže vybudovat lepší život pro ni i Aliu.

Moje přítelkyně si protře ospalé oči a vstoupí dovnitř – a pak si mě všimne a ztuhne.

Chci vstát, ale i já jsem jako přimražená. Hledím na Ammu a v duchu třídím slova, která mi poletují hlavou, nakonec je to ale ona, kdo promluví jako první.

„Jules?“ vydechne.

„Ammo.“ Při vyslovení jejího jména se mi zlomí hlas. Po týdnu ticha stráveném v lesích mezi Croftonem a panstvím Gerlingů jsem si skoro odvykla mluvit. Opřu se dlaní o stěnu a zvednu se na své slabé nohy, ale krok k ní neudělám. Ne dokud si nejsem jistá, že ode mě s křikem neuteče.

Amma překvapením otevře ústa a pak je zase zavře. Po chvíli zašeptá: „Prosím, řekni mi, že jsi to neudělala.“

Nemusí mi vysvětlovat, co myslí tím to. Zprávy o mých zločinech už se rozšířily do všech koutů Sempery. Že jsem jako služka na Everless svedla Roana Gerlinga a díky němu získala přístup do královniných komnat. Že jsem mu podřízla hrdlo a královnu bodla do srdce.

„Neudělala,“ řeknu. Můj hlas zní ochraptěle, prosebně. „Neudělala jsem to, Ammo.“

Amma dosud stojí ve dveřích jako solný sloup a doširoka otevřenýma, lesklýma očima se zavrtává do mého nitra. Potom udělá opatrný krok směrem ke mně a přejde do paprsku světla, který dovnitř proniká dírou ve střeše. Třese se. „Tak co se stalo? Kdo je zabil?“

„Jmenuje se Caro,“ vysvětlím jí trochu nejistě, ačkoli jsem si tu řeč v duchu nacvičovala. Je těžké vyslovit její jméno, jako by to byl kámen, co se mi zasekl v hrdle. Celá Sempera mě považuje za vražedkyni. Bezmocná a chvějící se tu stojím před Ammou a uvědomuju si, že potřebuju, aby mi někdo věřil. Potřebuju, aby mi věřila Amma.

Jestli ve mně Amma nevidí stejnou Jules, jakou mě vždycky znala – nevidí mě takovou, jaká jsem –, myslím, že se zhroutím.

„Caro byla královnina dvorní dáma,“ pokračuju a ze všech sil se snažím, aby se mi netřásl hlas. „Zabila královnu a Roana a svalila to na mě. Teď si všichni myslí, že jsem to udělala já.“

Téměř doplním: Všichni kromě Liama Gerlinga, ale naštěstí včas zmlknu.

Amma zamžiká a potom za sebou zavře dveře. Když její lucerna vrhne poskakující stín na stěny stodoly, moje srdce vynechá jeden úder. „Proč?“ zašeptá. Je úplně bledá. „Proč by královnina dvorní dáma zabíjela Roana?“

Začnou mě pálit oči. „Já nevím,“ zalžu a spolknu slzy, které hrozí, že mi co nevidět vyhrknou z očí. „Proslýchá se, že lady Goldová na ni drží. Caro si možná myslela, že když se královnou stane Ina, sama získá větší moc.“

Zoufale toužím, aby toto prohlášení – tato částečná pravda – stačilo. Aby zmizela vráska mezi obočím mé přítelkyně, aby se uvolnilo napětí v jejích ramenech. Ale vráska i napětí zůstávají a já si uvědomím, jak je ta moje naděje pošetilá. Amma vždycky poznala, že lžu, už od doby, co jsme byly malé holky a moje lži se týkaly věcí, jako je rozlitá polévka a rozbitá panenka.

„Říkají, že jsi čarodějnice. Že jen čarodějnice by dokázala zabít někoho tak mocného jako semperská královna.“ Amma mluví tichým hlasem.

Při představě, že bych jí měla povědět pravdu o tom, že jsem prastarým Alchymistou, strašným Alchymistou, znovuzrozeným Alchymistou, se mi udělá zle od žaludku. Nakonec se seberu a zhluboka se nadechnu. „Vzpomínáš na příběhy, které jsem ti vyprávěla? O liškách a hadech?“

Amma zatřepotá víčky. „Asi ano.“

Sáhnu do tlumoku, víceméně jen abych získala čas. Amma sebou trochu cukne a bedlivě pozoruje každý můj pohyb. Zabolí mě to, ale snažím se tu bolest ignorovat.

Velmi pomalu z tlumoku vytáhnu v kůži vázaný deník, který jsem vzala z pokladnice na Everless. Je to kniha, kterou si pamatuju z dětství a kterou jsme zapomněli na panství Gerlingů, když jsme odtamtud s mým papá utíkali. Je plná příběhů a obrázků, které jsem nejdřív považovala za čmáranice malé holky. Aspoň do chvíle, kdy můj otec při pokusu o její získání zemřel. Doufal, že informace, které kniha obsahuje, udrží v bezpečí – že mě udrží v bezpečí – před Čarodějkou, mým nejstarším nepřítelem. Připadá mi, že mi ta kniha zahřívá ruce. Přetéká tajnými vědomostmi – a navíc obsahuje i spojení s hradem, který ve svých zdech ukrývá tolik mých vzpomínek.

Měl jsi pravdu, papá. Byla jsem v nebezpečí, pomyslím si smutně a podržím deník v prostoru mezi Ammou a mnou. Myslel, že hrozbou je královna, ale Čarodějka celou dobu vyčkávala a všechno pozorovala. Spřátelila jsem se s ní jako s další obyčejnou služkou. Odhalila jsem jí své tajemství ještě dřív, než jsem ho poznala sama.

Liška a had. Čarodějka a Alchymista.

Amma zvedne lucernu, podívá se na deník a stiskne rty. Ale pak přece jen udělá opatrný krok vpřed. Jednou rukou otevře deník a druhou si na něj posvítí lucernou.

„To jsou tvé příběhy,“ zašveholí, když otočí pár stránek. Podívá se na mě. Na jejím obličeji, který tak dobře znám, se vzájemně pronásledují obavy a podezření. „Ty jsi je napsala? Co je to, Jules?“

„Nejsou to jen příběhy. Je to klíč. Klíč k věcem, které jsem zapomněla.“ Nervozitou mi vyschlo v puse. „Had… tak jsem si říkala. A liška? To je Caro.“

Amma po mně střelí pohledem. „Ta dívka, co zavraždila královnu?“

„Kdysi dávno, dřív než jsem poznala tebe, jsme se přátelily. Nebo jsem si aspoň myslela, že jsme přítelkyně.“

„Chceš říct, když jste s otcem žili na Everless?“ V jejích očích se něco zatetelí – je to pohled malé holčičky, která žadoní o každičký detail o Gerlingově panství, na jaký si můžu vzpomenout, aby se mohla nechat unést pohádkami o vznešených pánech a paních.

„Tak nějak.“ Roztřeseně se nadechnu. „Ammo, když jsem přišla na Everless, něco jsem o sobě zjistila. Bude to znít šíleně, ale povím ti to, tak mě, prosím, vyslechni. Hned potom odejdu, jestli budeš chtít.“ Ale prosím, dovol mi zůstat, dodala jsem v duchu. V minulých týdnech jsem toho strašně moc ztratila – svého papá, domov, přátele, dokonce i Everless, místo, které jsem nenáviděla i milovala. Nemůžu ztratit i Ammu.

V duchu znovu uvidím Liama Gerlinga, jak stojí na otevřeném poli a v jeho očích se zračí přesvědčení, že jsem Alchymista. Přeju si, aby stál vedle mě, třeba jen proto, aby dokázal Ammě, že jsem nezešílela. Aspoň zatím ne.

„Věříš v Čarodějku?“ zeptám se.

„Samozřejmě.“ Její odpověď přijde bez váhání. Vzpomenu si na dřevěnou sošku dívky, která stojí na jejím okně, na listy a bobule ledové cesmíny, pečeť Čarodějky, vyřezanými nade dveřmi. Stejné motivy zdobí svatyně po celé Sempeře. Pro Ammu je Čarodějka laskavou bytostí a Alchymista je odporný zloděj, který jí ukradl srdce. Hněv mi svým prstem přejede po krku. Caro měla k vytvoření svých příběhů celá staletí, zatímco Alchymista – já – o své minulosti vůbec nic netuší a musí s každou inkarnací začínat znovu.

„Čarodějka skutečně existuje,“ vyhrknu. Zavřu oči, abych neviděla její reakci na svá další slova. „Setkala jsem se s ní.“

Amma zalapá po dechu. „Jak je to možné?“ V jejím hlase je patrný úžas a zbožná úcta. A oči otevře tak doširoka, jak jsem to ještě nikdy u nikoho neviděla.

„Caro – Caro je Čarodějka.“ Ta slova znějí podivně hlasitě. „Přestrojila se za služebnou královny, aby byla blízko moci, aniž by si jí někdo všiml. Není tak silná, jak kdysi bývala, a tak se musí skrývat za převlekem služky.“

Se zachvěním si připomenu slova, která na mě křičela Caro těsně předtím, než přímo před mýma očima zabila Roana Gerlinga. Chci být znovu nesmrtelná… Beze strachu ze stárnutí nebo umírání, bez nutnosti pít krev venkovanů jako nějaký zatracený vlk. Liam mi pověděl, že když jsem ukradla Čarodějčino srdce, vzala jsem její nesmrtelnost a rozbila ji na dvanáct kusů – dvanáct životů. Přesto Čarodějka žije. I bez svého srdce je mocnější než kdokoli, kdo kráčí po zemi. Mnohem mocnější než já, ačkoli nechápu jak anebo proč.

„Jules…“ Amma nakloní hlavu ke straně a nejistě mě pozoruje, jako by to byla jedna z hádanek, které jsme si dávaly, když jsme byly malé. „Já tomu nerozumím.“ Jedna ze slepic všetečně zakvoká. „Jak víš, že je tahle Caro Čarodějka? A proč by zabíjela Roana?“

„Pověděla mi to.“ Přestože jsem věděla, že takové otázky přijdou, připadá mi stále těžší a těžší na ně odpovídat. Před očima se mi zablesknou vzpomínky a v tu chvíli ucítím, jak mě v krku pálí zárodky slz: královna, kterou Caro drží v náruči, klouže z jejího sevření a hroutí se k zemi jako loutka s přeřezanými provázky. „Chtěla mi ublížit. Pokoušela se mi zlomit srdce.“

„Proč?“

Můj hlas je spíš jen tichý, prosebný šepot. „Protože si myslí, že tak získá zpět svou moc.“

Ta trocha barvy, která ještě zůstala v jejím obličeji, pomalu mizí. Očima zaletí k deníku a pak zpátky ke mně. Má před sebou staré příběhy i svou přítelkyni a já vím, že se jí v hlavě začínají jednotlivé kousky spojovat dohromady. „Ale ty příběhy –“

„Ty příběhy vyprávějí o tom, jak Alchymista podvedl Čarodějku.“ V duchu slyším Liamův hlas a přemýšlím o dvou příbězích, pravdě i legendě, které se během staletí vzájemně proplétaly. O tom, kde se liší a kde se shodují. „On“ – většina lidí se domnívá, že první Alchymista byl on – „nabídl Čarodějce dvanáct kamenů, o nichž tvrdil, že jsou to kusy jejího srdce. Jenomže ona je odmítla.“

Amma na známý příběh souhlasně přikývne. „A přinutila ho, aby je spolknul.“ Ve tmě má doširoka otevřené oči. Uvolnila své zatnuté ruce a přistoupila blíž ke mně. Aspoň na moment můžu předstírat, že jsme zase děti, choulíme se u ohně a vyprávíme si příběhy, abychom zahnaly chlad a pochmurnost zimy.

„Ty kameny skutečně byly Čarodějčino srdce – její život, Ammo, její čas,“ zašeptám. „A když je Alchymista spolkl, všechno získal. Ale namísto aby žil navěky jako Čarodějka, věčnost se rozdrobila na kusy. Takže Alchymista prožije jeden život, zemře a znovu se narodí.“ Trochu zakopávám o slova, protože si nepamatuju, že bych ten příběh žila, jen cítím, že je pravdivý.

„Jules, ty tvoje řeči nedávají žádný smysl.“ Amma se přiškrceně zasměje a já mám pocit, že se snaží do svého chování dostat svou obvyklou ráznost. „Přestaň s tím. Můžeš se najíst a odpočinout si, a teprve až se budeš cítit líp, můžeš mi povědět, co se děje.“

„Ne, Ammo, poslouchej.“ Bez přemýšlení se po ní natáhnu a Amma sebou trhne. Zabolí mě z toho u srdce a svěsím ruku k deníku. Jeho váha mě uklidňuje a z jeho měkké, zašlé kůže i příběhů, které proudí zevnitř, čerpám sílu. Během cesty lesem jsem jím neustále listovala a v určitých chvílích byl jedinou věcí, která mě přesvědčovala, že jsem se nezbláznila. „Já jsem Alchymista.“

Náhle má Amma oči plné slz, které jí stékají po tvářích. Zachytává se v nich mdlé ranní světlo a vyvolávají pláč i u mě. „Proč mi to říkáš?“

Takovou otázku jsem nečekala, a tak mi skoro vyrazí dech. Uvědomím si, že si přidržuju deník na hrudi jako štít, a rychle ho pustím. Spadne na zem a zůstane ležet otevřený na stránce, kterou zaplnil hrubý náčrtek: liška, která se ohání po vzpínajícím se hadovi svými drápy, zuby i tesáky.

„Věříš mi?“ zeptám se třesoucím se hlasem.

Nadlouho se rozhostí ticho. Potom si Amma vezme deník do rukou a otevře jej. „Nikdy jsem si nemyslela, že jsi vražedkyně,“ řekne mi tiše a téměř plaše zvedne oči k mým. „Věděla jsem, že ji nemáš moc v lásce, ale Roana…“

Jeho jméno protrhne přehradu mých slz, které se mi tichounce vyhrnou z očí. Amma se ostře nadechne, klopýtne dopředu, prudce mě obejme a zase se rychle odtáhne.

„Nechtěla jsem, aby se to stalo. Nikdy jsem nechtěla –“

Moje slova přeruší povzdech, protože Amma znovu přiskočí ke mně a vezme mě do náruče. Mám dojem, že se mi srdce rozlomí na kousky, ale tentokrát úlevou. Poprvé za velmi dlouhou dobu se cítím být znovu šťastná. Zcela se jí odevzdám a ona mě pevně stiskne, aniž by jí vadilo špinavé oblečení, v němž jsem se potulovala lesem. Její vůni znám. Je to vůně domova a já drahnou chvíli nedělám nic jiného, než že se jí nadechuju.

„Jsi moje nejlepší přítelkyně,“ zašeptá. „Samozřejmě že ti věřím.“

Při těch slovech mi slzy proudí ještě silněji. Hromadí se mi v očích, kutálejí se mi po tvářích a prodírají se několikadenní špínou. „Děkuju ti, Ammo.“

Nakonec se odtáhne a zatváří se zamyšleně. „Takže Caro je liška a ty jsi had?“

Její hlas – trpělivý, ale skeptický, jako by zpochybňovala některou z bláznivých historek své sestry – mi přijde k smíchu. „Vypadá to tak.“

„Moje Jules, Alchymista z legend.“ Amma zvážní. Opatrně odloží deník na bednu a chytí mě za ruce. „Musíš mi odpustit, jestli budu potřebovat čas, abych to pochopila.“

„Ani já to dosud nechápu.“

„Když přijeli poslové z Everless a oznámili nám tu zprávu, ani na okamžik jsem jim nevěřila.“ Podívá se na mě a oči jí zesmutní. „Tak proto zabila Roana? Aby ti zlomila srdce, protože… bylo její?“

S knedlíkem v krku přikývnu. „Ale nevyšlo jí to.“ Přestože se cítím zlomená, jsem pořád naživu a toho se držím jako záchranného lana. Amma mě svírá horkýma rukama. „Nejspíš jsem ho ve skutečnosti neměla ráda. Nebo jen… ne dost.“

„Není to tvoje vina, Jules,“ utěšuje mě. „Možná je tvé srdce silnější, než si myslíš.“

Pokrčím rameny, i když hluboko v nitru vím, že to není pravda. Cítím se křehce, jako by mě rána do správného místa mohla snadno úplně roztříštit. Amma o krok couvne – když mě její ruce pustí, zasáhne mě pocit ztráty – a odvede mě za loket k balíku slámy, kde mě přiměje posadit se. Plácne sebou vedle mě a položí si deník na klín. Pomalu listuje stránkami.

„Tady se píše…“ Zvedne oči ke mně a ustaraně nakrčí čelo. „Tady se píše… Liška bude pronásledovat hada, pořád a navždy.“

„Pronásleduje mě neustále.“ Snažím se, aby to znělo odtažitě, ale uvnitř se mi svírá žaludek. „Prožila jsem už jedenáct životů a myslím, že mě zabila v každém z nich.“ Amma poklepe prstem na stránku. „Tak co budeš dělat?“

Z jejích napjatých ramen čiší strach, ale její hlas je naprosto nenucený. Je téměř povzbudivý, jako by k mému přežití stačilo, abych si vše pořádně promyslela. „Jsem na cestě do přístavního města Ambergris,“ odpovím váhavě. „Opouštím Semperu.“ Proto jsem tě potřebovala najít.

Amma sevře rty do tenké čárky. „No, ty to víš nejlíp, předpokládám…“ Zní pochybovačně.

„Ty s tím nesouhlasíš?“

„Já jen…“ Překříží si paže na hrudi a vzápětí je zase svěsí podél těla. Takhle nervózně se chová vždycky, když přemýšlí. „Nechci být neuctivá k tvému papá, ale přesně to celé roky dělal a nezdá se, že by to fungovalo.“

„Brzy se vrátím.“ Netuším, jestli je to pravda, ale nesnesu pomyšlení, že by tomu tak nemělo být. „Až budu dost silná, abych se jí mohla postavit.“

„Chyť den za pačesy, Jules, než chytí on tebe.“ Amma se na mě podívá jasnýma očima a já se rozesměju. Je to jedno z jejích oblíbených rčení, i když má temný význam. Prožívej každý den naplno, protože pro chudáka v Sempeře nemusí zítřek nikdy přijít. „Asi budu muset udělat, co je v mých silách, abych tě na ten den připravila. Co potřebuješ?“

Zavrtím hlavou a v očích se mi objeví vděčné slzy. Právě mi dala všechno, co jsem potřebovala, ba dokonce víc. Mám pocit, že její víra ve mně byla palivem, které by mě mohlo dostat do Ambergris a na Liamovu loď. Ale tak to samozřejmě není. „Trochu jídla, jestli nějaké máš,“ řeknu a směju se přitom jako pomatená. „A možná bych tu dnes mohla zůstat…?“

„Jistě,“ přikývne Amma a sehne se, aby sesbírala vejce. V průběhu několika okamžiků už se opět začne chovat se svou obvyklou rázností, která jí umožňuje postarat se o její mladší sestru. „Vojáci už tudy dnes ráno prošli, takže tu můžeš zůstat, jak dlouho budeš chtít.“

Hruď se mi sevře vděčností. „Děkuju ti, Ammo.“

„Za hodinu musím být u řezníka, ale jakmile pomine ranní spěch na tržišti, budu se tu moct zastavit a přinést ti jídlo. A možná i mýdlo a teplou vodu, když už sem půjdu.“ Zazubí se na mě. „Vypadáš jako lesní víla se zablácenými šaty.“

Polekám se vlastního smíchu. „Tak mi přines mýdlo a já udělám, co budu moct.“

Amma se před odchodem z kůlny naposledy otočí a podívá se na mě. Když se teď začala smát, jako by nemohla přestat, a koutky jejích úst se neustále kroutí nahoru.

„Budu zpátky dřív, než se naděješ.“

Přestože ve stodole téměř není k hnutí a společnost mi dělají slepice, poprvé od odchodu z Everless prospím celý den. Díky Ammě a jejím povzbudivým slovům plně obnovím své síly. Netrápí mě noční můry, v nichž mě na potemnělé planině či v lese pronásleduje dívka nebo já ji. Naopak, moje sny jsou plné příjemných vzpomínek na Crofton: jak se s Ammou v létě honím po rozkvetlých loukách, jak sedím u kuchyňského stolu a papá se na mě hrdě usmívá. V mých snech jsme šťastní a spokojení, je nám teplo a vzduch v chalupě je prosycený kouřovou vůní jeleního masa, které jsem přinesla domů z lovu a které se opéká nad ohněm.

Něco ale není v pořádku. Někde za zdmi naší chalupy se ozývá hulákání a křik. Papá ztuhne a z tváře mu zmizí úsměv. Pach kouře je příliš silný. Navíc je v něm cítit podivná palčivost.

Když se probudím v přecpané tmě stodoly, pach nezmizí.

Posadím se a se zvláštním pocitem neskutečnosti se rozhlédnu kolem. Slepice poděšeně kdákají. Vzdálenější stěnu stodoly rámuje oranžové světlo, které mezerami mezi prkny prostrkuje své žhavé prsty. V okamžiku, kdy se vyškrábu na nohy a sáhnu po svém tlumoku, se oheň dostane dovnitř a zažehne seno roztroušené po podlaze.

Na moment je mi opět sedm let a stojím jako přikovaná, zatímco kolem mě hoří kovárna.

Jenomže tentokrát tu není papá, který by mě ochránil a odnesl pryč. Jsem tu jen já.

Nedopřeju si čas o tom přemýšlet. Sevřu svůj tlumok, otočím se a jednou, dvakrát, třikrát kopnu do stěny za mnou, dokud hnijící dřevo nepovolí. Rychle otevřu kurník, aby mohly slepice vyběhnout ven a ztratit se v lese.

Veškeré obavy o slepice a stodolu však zmizí, když se otočím dokola a před očima se mi naskytne pohled na ohnivou řeku, která přitekla do mého úkrytu.

Crofton je v plamenech.

2

Zmocní se mě panika. Všude je kouř.

Nad nedalekými croftonskými střechami vykvétají ohnivé kytice. Přes pole se rozběhnu k dýmajícímu srdci města a vůbec nedbám, že zakopávám o staré, uvolněné dlažební kostky a hromady čerstvě obrácené půdy. Musím najít Ammu. V duchu před sebou vidím přikrčený řeznický stánek na trhu, kde Amma tráví dny vykosťováním masa.

A také všechny lidi, všechny plameny, všechno dřevo.

Pálí mě plíce, bolí mě nohy, ale pokračuju dál. Přeskočím pobořenou zeď, která odděluje Crofton od okolních farem. Přiběhnu k hlavní silnici a jako o závod se řítím ke shluku domů. Houfů lidí, které proudí opačným směrem, si skoro nevšímám. Mohli by mě poznat, ale zdá se, že je to pro ně ta nejméně důležitá věc na světě, a tak běžím dál. Po stěnách bledých domů poskakuje oranžové světlo jasné jako blesk při bouřce a k obloze se vznáší hustý kouř.

Čarodějko, pomoz mi najít Ammu, pomyslím si zoufale, absurdně a mé končetiny pomalu podléhají panice. Ale já už vím, že Čarodějka nepřináší požehnání, jen smrtící prokletí.

Brzy musím zpomalit, jak mi do obličeje žhne žár a pálí mě do očí. Všechny dřevěné domy kolem mě hoří. Ze školní budovy o kus dál po cestě už zbyla jen hromada trosek. Doutnající trámy, zbytky nábytku i tržní stánky se sesypaly na ulici. Musím skákat přes hořící kusy toho nebo onoho, a jak běžím, zoufale hledám nějaké známky života. Ulice je úzká, ze všech stran mě olizují plameny a horkem se mi začínají kroutit vlasy. Do nosu mě udeří podivný pach – trhnu hlavou a uvidím, že jen pár kroků ode mě plameny zachvátily krámek poskytovatele času. Přísahala bych, že slyším, jak kovokrev při rozpouštění divoce bublá.

Vzpomenu si na zahradní slavnost na panství Everless, od které už uplynula celá věčnost. Uprostřed zahrady tam v bronzovém kotli celé hodiny, dny a roky hořel oheň, takže i v zimě bylo v zahradě teplo. Topilo se v něm kovokrví. Na kůži mi narazí další vlna paniky.

Jak dlouho bude hořet tento oheň?

„Pomoc!“ vykřiknu, přestože nevidím nikoho, kdo by mě mohl slyšet. „Ammo!“

Na můj křik neodpovídá žádný lidský hlas, jen oheň, který najednou zaprská, jako by ho rozfoukal vítr, a pár jisker mi přistane na rukávu. Trhnu rukou zpátky –

A zarazím se. Na to, že se oheň pase na kovokrvi, je na něm nejen něco divného, ale dokonce divnějšího. Kroutící se žluté a rudé plameny se zmenšují a rostou v rytmu tak pravidelném, že připomínají dech – ovládaný, neustálý, živoucí.

Rána, která se ozve za mnou, mě vytrhne z myšlenek. Prudce se otočím. Z domu pár metrů přede mnou se vyřítí muž. Za ním ze dveří vyletí jiskry.

Běží ke mně a oheň ho pronásleduje z domu až na silnici. Nešíří se jako obyčejný oheň, ale hrne se za ním jako živý tvor, olizuje mu paty a malými, ale divokými skoky postupuje ulicí. Jak s ohněm v patách pádí blíž, vzpomenu si na smečku kojotů, které jsem kdysi viděla lovit v lese – sotva půl tuctu jich pronásledovalo zraněného jelena, a jak se k němu blížili, kňučeli a skákali ohromnou radostí.

„Co tady děláš? Utíkej!“ Muž mě popadne za loket a vleče mě ulicí opačným směrem, než stojí farma, kde bydlí Amma. Zdá se, že se plameny v mojí přítomnosti zmenšují. Nemám ale čas přemýšlet, co to znamená.

„Co se stalo?“ zalapám po dechu a můj hlas je ochraptělý kouřem a děsem.

„Tenburn –“ zakřičí muž, ale nemůže pokračovat, protože se rozkašle. Druhou rukou si něco tiskne k hrudi: malou měděnou figurku Čarodějky, která má přinášet štěstí. Po chvíli pokračuje. „Ten oheň je naprosto nepřirozený, nejde uhasit. Moje manželka utíkala k Readesesově farmě, je tam potok –“ Tiskne sošku v ruce a tiše prosí o pomoc.

Nepřirozený, pomyslím si. Caro, napadne mě okamžitě. To je její práce. Musí to být její práce.

Soška Čarodějky v mužově ruce je netknutá, dokonalá. Vysmívá se mi.

Zaryju paty do země a pokusím se vytrhnout z jeho sevření. „Pusťte mě, prosím. Musím se vrátit. Moje přítelkyně –“

„Larysi!“ zavolá nějaká žena a rozběhne se k nám. Poznám ji i navzdory tmavým šmouhám na obličeji. Je to Susana, místní podkovářka, která navštěvovala naši chalupu, kdykoli potřebovala radu mého otce ohledně kovářství. Nejdřív pohlédne očima plnýma strachu na Laryse – ale pak padne pohledem na mě a její obličej se změní v masku hrůzy. Prudce se zastaví a zírá na mě, jako by mě samotnou tvořil oheň.

„Hade,“ odplivne si. O jejím výrazu se nedá pochybovat – je to čirá nenávist. Larys pustí můj loket, uskočí dozadu a ochranitelsky si obtočí paže kolem těla. Jako by dostal strach, že kdybych měla šanci, vrhnu se na něj a kus si z něj ukousnu.

Než si stačím uvědomit, co se děje, žena přiskočí ke mně a chytí mou paži jako do svěráku. „Můj bratr kvůli tobě zemřel. Spadl na něj jeho dům. To jsi nám způsobila ty,“ zasyčí, zatímco se třese hrůzou i vztekem. Rychle se podívá zleva doprava. Hledá někoho, komu by to mohla říct. „Vražedkyně.“

A pak mnou mrští dozadu, do hořících plamenů.

Rozhodím ruce, ale nemám se čeho chytit. Zakopnu o zbytky nějaké zdi a padnu zády přímo do ohně. Ucítím příšernou, strašlivou bolest – ale ta je náhle pryč.

Když se mi rozjasní zrak a začnu vidět víc než jen rudou mlhu, všimnu si, že ležím rozplácnutá na pozůstatcích nějakého domu, plameny ustoupily a vytvořily kolem mě prstenec. Cítím sálající oheň, ale uhlíky pode mnou jsou studené. Larys a Susana stojí na ulici a sledují mě s otevřenými ústy.

„Pomoc!“ vykřikne Susana. „Vojáci!“

„Ne, prosím –“ začnu, ale slova mi odumřou v hrdle. Zrak se mi rozmaže slzami, takže mi náhle připadá, že jsem se octla v jednom ze svých snů. Kolem mě se kupí lidé, se kterými jsem vyrůstala a kteří na mě najednou křičí: Hade, čarodějnice, lhářko. Jak se opovažuješ ukazovat tady svůj obličej?

Vždyť mě znáte, chci na ně zavolat. Jsem jen Jules Emberová, Pehrova dcera. Tohle je můj domov.

Ale mě už se žádné jen netýká. Lži, které o mně vypustila Caro, se šíří Semperou jako jedovatý oblak. Jsem ďábel v těle dívky, která zavraždila královnu a Roana Gerlinga, nepřítelkyně Čarodějky a semperské koruny. Netuším, co to tady Caro provedla, ale vím, že to bylo určeno mně.

Aby mě zlomila, klidně zabije všechny v Sempeře.

Amma. Při vzpomínce na ni jako by mi do srdce skočil oheň a zapálil ho.

Zabořím ruce do uhlíků a zvednu se na nohy. Larys a Susana zaklejí a dají se na útěk, jako by je pronásledovala jejich nejhorší noční můra. Já už se o ně ale nezajímám. Nemyslím – stejně jako ve chvíli, kdy jsem viděla Roana padat do ohniště v kovárně mého papá. Nemůžu myslet. Ovládlo mě něco většího, naplnilo mi hruď a pohybuje mými končetinami zevnitř.

Otočím se a skrz plameny se vrhnu hlouběji do hořícího Croftonu.

Brzy mám plíce plné kouře. Pálí mě z něj oči a skoro nic nevidím. Ale kamkoli vkročím, oheň se rozdělí a obtéká mě, jako když voda v řece proudí kolem kamenů. Když uháním do středu města, ke známé úzké pěšině vedoucí k řeznickému krámku, kde pracuje Amma, oheň se mě nedotkne. Možná už utekla a z bezpečného místa v polích pozoruje, jak se město hroutí, a bojí se o mě.

Všude kolem je slyšet skřípání a praskání dřeva. Přímo přede mnou se k zemi snáší hořící prádelní šňůra, jejíž prádlo se změnilo v planoucí prapory a připomíná mi padající podzimní listí. S kašláním a voláním zahnu do ulice, kde Amma tráví většinu svých dní.

A prudce se zastavím.

Z většiny domů už zbyl jen popel. Tady někde musel ten požár vypuknout. A celá ulice – i obchod, kde Amma pracuje – se proměnila v doutnající ruiny. Stěny obchodu shořely a stojí tu jen obnažená vnitřní kostra domu. Je vidět až do skladů, jejichž zásoby se změnily ve slabě zářící uhlíky.

K obloze stoupá dým a na okamžik kratší než jediný úder srdce se mi zdá, že nabral podobu štíhlé dívky. Moje blouznící mysl vnutila kouři podobu krásné, ale zlověstně se usmívající Caro.

V duchu dokonce slyším její hlas. Zlomím ti srdce, Jules.

Velmi dlouho se nemůžu hnout, nemůžu přemýšlet, nemůžu dýchat. Caro to přece nemohla vědět. V žádném případě nemohla vědět, že Amma je moje přítelkyně. Anebo mohla?

Vtom se mi do končetin vlije čerstvý příval adrenalinu a zase pokračuju dál – žárem a hustým kouřem, který proniká úplně vším, zvedá se v poryvech větru, propaluje mi hrdlo i kůži, štípe mě v nose i očích. Razím si cestu troskami řeznického krámu, přelézám přes zřícené trámy a motám se mezi roztříštěnými pracovními stoly, procházím zuhelnatělými zbytky místnosti, kde jsem kdysi celé hodiny lelkovala, klábosila s Ammou, vyprávěla příběhy. Narazím na ohořelý závěs, rozbitou a ožehnutou keramickou konvici na čaj. Ale nikde nenajdu stopy po lidech. Snad se Ammě podařilo utéct.

Náhle se ze stropu se zaduněním zřítí další trám a udělá díru ve zdi. Z toho, co uvidím, se mi zastaví srdce.

Amma sedí zhrouceně na zemi, opírá se o jeden z prasklých trámů a její doširoka otevřené oči nic nevidí.

„Ammo,“ vydechnu.

Přispěchám k ní, padnu na kolena a jemně ji vezmu kolem ramen. Její hruď se nehýbá. Na kůži nemá žádné spáleniny – ale celý bok má od krve. Přestože má na sobě odporně špinavé šaty, nemůžu si nevšimnout temně fialové šmouhy. Bezpochyby jde o mavu jako pozůstatek zbraně královského vojáka a –

Ze zad jí trčí rukojeť dýky. Přestože je naleštěné stříbro pokryté krví, okamžitě ji poznám. Patří Ivanu Tenburnovi, veliteli everlesské stráže.

Takže Caro začala plnit svůj slib.

Opanuje mě vztek na Caro a spolu s ním přijde i moc. Rozhodím ruce, pevně jimi sevřu vlákna času a požádám je, aby se nejenom zastavila, ale i odmotala, vrátila se zpátky, přesně jak se to stalo, když jsem jako malá zachránila Roana. Zachraň Ammu, opakuju si rytmicky v hlavě.

Kouř kolem mě se pomalu vine sám do sebe a jeho sloupce se zmenšují a klesají k zemi. Šedivé víry se vzdouvají bez ohledu na proudění větru. Mám dojem, že se plameny v dálce smršťují a mizí. Kaluž krve se zmenšuje a vtéká zpět do Ammy.

Ale pak mě naplní silný, chorý pocit špatnosti a nevolnost hluboko v duši, z nichž se mi podlamují kolena. Celá se rozklepu a všechna moje síla mě opustí. Než si uvědomím, co se děje, klesnu na ruce a na kolena do trosek, otřásám se vzlyky a z obličeje mi kanou slzy smíchané s černým popelem.

Konečně zakřičím. Žalem, pocitem marnosti, zuřivostí.

Zničené zdi řeznictví se zřítí a pohřbí Ammu pod zkroucenými ruinami. Za nimi je vidět do uličky, kde ve formaci stojí tucet vojáků v temně fialových královských uniformách. Na obličejích mají látkové masky.

„Chyťte ji!“ vykřikne jeden z nich.

Blíží se ke mně a já rezignovaně svěsím hlavu. Jsem bezvládná jako hadrová panenka, veškerá moje síla je pryč. Málem přehlédnu, jak se vedle mě zaleskne něco stříbrného – řeznický nůž, který Ammě vypadl z bezvládné ruky. Sevřu prsty kolem střenky, a než mě obklopí vojáci, zastrčím si nůž do rukávu.

Vlečou mě z Croftonu. Alchymistu z legend, se zakrvácenýma rukama a zničeného žalem. Nohama brázdím zem a nechávám za sebou stopy v prašné cestě. Všechno se kolem mě točí, jako bych snila, slova vojáků znějí, jako by mluvili někde za sklem. Z jejich řečí jsem pochopila jen jediné. Berou mě do paláce na pobřeží, na Shorehaven. Ke Caro.

Braň se, ponouká mě hlas v mé hlavě. Kdybych se pokusila shromáždit ve svých žilách kouzlo, povolat Alchymistu, mohla bych zastavit čas aspoň na tak dlouho, abych vyklouzla z jejich sevření a utekla.

Ale neudělám to. Protože podle toho, jak mě spoutali řetězy – těsně a třikrát dokola kolem paží i pasu, jako bych měla sílu deseti lidí –, ze mě ti vojáci mají strach. Ani se mě nedotknou, a tak nenajdou nůž. Jejich strach uklidňuje mou mysl, i když mě hodí do kočáru se železnými stěnami a zavřou mě v téměř absolutní tmě, ve které, jakoby vypálenou na černém plátně, vidím jen posmrtnou masku své přítelkyně Ammy.

Caro mi ji vzala, i když tu čepel netřímala osobně. Vypálila Crofton, že z něj nic nezůstalo. Přeměnila můj domov v hromadu popela.

Teď vtrhnu já do jejího.

Chyť den za pačesy, pošeptá mi Amma do ucha.

Nebudu se bránit. Zatím ne. Ne dokud mě vojáci neodvezou na Shorehaven.

3

Kočár má ve dvířkách malý zamřížovaný obdélníkový otvor. Po následující tři dny se stane mým oknem do světa. Vojáci mě vezou přes celou Semperu – vyhýbají se městům, drží se v lesích nebo na planinách. Dovedu si představit rozvášněný dav, který by se na kočár vrhl, kdyby se lidé dozvěděli, že převáží královninu vražedkyni.

Vojáci mi otvorem podávají jídlo a vodu, ale já skoro nejím. Nemám místo na nic jiného než vztek a strach. A čím dál jedeme na východ, směrem k vycházejícímu slunci, tím silnější mám pocit, že se ve mně něco probouzí, jako by Alchymista pohřbený hluboko v mém nitru cestu na pobřeží znal – a nemohl se dočkat, až tam budeme.

Po dvou východech slunce, v mlhavém ránu, se ten proužek venkovního světa, který vidím, změní. Lesy a planiny ustoupí nízkým oblým kopcům, na nichž se tu a tam objevují holiny a písečné plotny. Cesty jsou širší a rovnější. V místech, kde se naše cesta sbíhá s jinými, se objevují další kočáry putující stejným směrem a překypující bednami jablek či hlasitým dobytkem. Dokonce i vzduch je tu jiný – je v něm cítit mořská voda, je těžký a šumí něčím, co mi připomíná moc.

Jsme blízko Shorehavenu. Čarodějce.

Při pomyšlení, že moje věci – hlavně v kůži vázaný deník – poskakují v tlumoku na boku jednoho z vojáků, se mi vaří krev. Přestože mluví tiše, občas vojáky zaslechnu i přes železné stěny kočáru.

„Mně se to nelíbí,“ poznamená v jednu chvíli ženský hlas. „Přivézt ji na Shorehaven zrovna v době korunovace. V paláci bude plno hloupých aristokratů, kteří ji budou chtít vidět –“

„Už jsme skoro tam,“ vloží se do toho mužský hlas. „Ještě jeden den a bude královniným problémem, ne naším.“ Ponuře se zachechtá. „Potřebuju kovokrev. Moje žena každým dnem očekává maličké.“

Jejich hlasy se pomalu slévají a jejich slova mi přestanou dávat smysl, až nakonec vnímám jen rytmické dunění jejich kroků. Hodiny se protahují. Kdykoli společnost zastaví a pustí mě ven, abych si ulevila, na každém kroku mě doprovází půl tuctu vojaček s tasenými dýkami a odjištěnými zbraněmi. Jejich vytřeštěné oči a třesoucí se ruce mi poskytují slabé, zvrácené uspokojení. Dělají dobře, že se mě bojí – úplně všichni –, i když z jiného důvodu, než si myslí.

Při tom pomyšlení ve mně narůstá znepokojení. Odkdy se vyžívám v cizím strachu?

Třetí noc po požáru Croftonu – a po smrti mé nejlepší přítelkyně –, když tmavá noc začne blednout a já mám dojem, že ze všeho vzteku pod svou kůží snad prasknu, konečně uslyším, jak vlny narážejí do útesů. Vytáhnu se k otvoru ve dveřích, ignoruju mravenčení a brnění v nohách, a podívám se ven. Kočár právě přejíždí po úzkém dřevěném mostě mezi dvěma blízkými srázy.

Moře se nachází asi třicet metrů pod námi. Rozpíná se tu velkolepý a nekonečný oceán, černý a klidný v dálce a bílý a zpěněný na pobřeží. Zatajím dech – vždycky jsem měla pocit, že se celá Sempera nachází v kleci, která nás odděluje od ostatních zemí, o nichž jsem dosud jen četla na stránkách knih. A je to tak. Všechna ta voda nás tu drží jako v kleci a nutí nás vzájemně se zaživa sežrat.

Podle Liamovy mapy a skalisek, která lemují vodní hladinu, je zřejmé, že ještě nejde o skutečný oceán, jen o zátoku. Blíž jsem se ale k moři nikdy nedostala, aspoň ne v tomto životě, takže si nemůžu pomoct a jen zírám – nejdřív na vodu a pak, když se cesta zatočí, na její konec, kde na skalách připomínajících královskou korunu stojí Shorehaven, semperský královský palác, zářivější než samotný měsíc.

Hrad postavený ze světlého kamene svítí do daleka. Vypadá podivně přirozeně, nádherný ve své asymetrii, jako by vyrostl z útesů, na kterých stojí. Při pohledu na něj mi hrudí projede ostrá bolest. Ten palác jsem v životě neviděla. Samozřejmě že ne. Ale když přejíždím očima po stovkách oken, které na pozadí potemnělého moře září jako rozsvícený lustr, uvědomím si, že to není až tak úplně pravda. Já ten hrad znám. Vím, že kdybych přišla blíž, uvidím v jeho mramorových zdích žilky železné rudy, uhlí, zlata, ale i rubíny a safíry, které jsou tak jemně vetkány do kamene, že si jich člověk nevšimne, dokud nevychází nebo nezapadá slunce. Ale potom se zdá, že je hrad v plamenech.

Náhle se na povrch derou vzpomínky, jako když mě nějaká povědomá vůně uvrhne zpátky do dětství. Byla jsem tady, v Shorehavenu. Trpěla jsem tady. Ne jako Jules – jako Alchymista.

Zavalí mě obrazy, zvuky, pocity. Caro mě zajala. Uvěznila mě v hradním žaláři. Potom, stejně jako teď, se mě pokusila zlomit. Pamatuju si ostří, oheň, bolest. Vytáhnu si límec své košile nahoru a skryju v něm svůj obličej, aby vojáci neslyšeli, jak napůl lapám po dechu a napůl vzlykám a nemůžu s tím přestat.

I po několikadenním cestování mi v oblečení dosud setrvává pach kouře z Croftonu. Ukotvuje mě v přítomnosti a připomíná mi, co mi ještě zbývá udělat. Amma je mrtvá. Roan je mrtvý. Papá je mrtvý. Pořád ale existují lidé, které by mohla Caro, ve snaze zlomit mi srdce, zabít.

Bude královniným problémem, řekl ten voják. V duchu spatřím Ininu tvář, tak jak jsem ji viděla naposledy, rozesmátou a šťastnou, jen chvíli předtím, než jsem zjistila pravdu o Caro a královně. A o Ině – že jsme se obě narodily ženě jménem Naomi ve městě Briarsmoor, uprostřed ohně a křiku. Zjistila jsem, že je mým dvojčetem, a všechny kousky skládačky zapadly na své místo. Ina si teď musí myslet – moje sestra si teď musí myslet –, že jsem vražedkyně.

Ledaže – by mi věřila jako Amma?

Mohly bychom společně zničit Caro a zbavit se její neviditelné vlády?

Zhluboka se nadechnu. Snažím se zachovat si klid a zmírnit příval naděje, který mi rozráží žal a vztek.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Everless - Panství zášti a lásky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.