Starosti z radosti

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Alena Blanářová

Starosti z radosti

Copyright © Albatros Media, a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Text © Alena Blanářová, 2020

Cover illustrations © Midorie; Darq; Nowik Sylwia; Andryukhina Tatiana / Shutterstock.com

ISBN 978-80-253-4768-3 (pdf)

ISBN 978-80-253-4769-0 (epub)

ISBN 978-80-253-4770-6 (mobi)

Všem ženám, které musely čelit těžkému rozhodnutí. Aby v sobě našly sílu odpustit si a jít dál. Hrdě, se vztyčenou hlavou – jak to dokážeme pouze my, ženy.

1.

Zrádné ovocné stromy

„Ty? Ve školce? Spadlas z hrušky nebo co?“ zněla nekompromisní reakce mých rodičů, když jsem se jim pochlubila, že jsem si sehnala novou práci v nedaleké školce jako asistentka pedagoga.

Náš nejmladší syn Bertík už byl v té době téměř ve školkovém věku a já jsem moc toužila být zase mezi lidmi. Alespoň na chvíli se cítit užitečná, potřebná a zpátky v dění.

Plný úvazek jsem si – vzhledem k věku Bertíka a také kvůli častým nočním směnám mého manžela Toma – nemohla dovolit. A ani jsem to nechtěla. Starší dcera Beatka chodila do školy, měla spoustu kroužků a dalších aktivit a zdaleka ještě nebyla zcela samostatná.

Hledala jsem práci jen na pár hodin. Abych se dostala zase zpátky do „centra dění“, přispěla do rodinného rozpočtu, ale abych zároveň nepřišla o vzácný čas, kdy mé děti vyrůstají a potřebují mě nejvíce.

Kdyby mi někdo tak před deseti lety řekl, že jednou budu takhle uvažovat, asi bych si zaťukala na čelo a pomyslela si něco o tom, že nejspíš dlouho seděl pod právě dozrávající, bohatě plodící jabloní a na hlavu mu ze samého vršku spadlo to největší a nejtěžší jablko. Nebo že na něj možná se svou šťavnatou úrodou spadl celý strom.

Ale dnes je to jiné. Trochu jsem zvolnila a snažím se užívat si svých dětí i rodiny, jak jen to jde. Svůj původní manažerský post jsem definitivně pověsila na hřebík a zjistila jsem, že to není taková tragédie, jak bych si dřív myslela.

Na druhou stranu, když se mi naskytla příležitost pracovat ve školce, která je jen kousek od nás, navíc pouze na zkrácený úvazek, potěšilo mě to a byla jsem rozhodnutá jít do toho. Pokud mi Tom a babička s občasným hlídáním Bertíka budou nápomocní, mohlo by to skvěle fungovat.

Jenže můj tatínek to odmítal chápat: „Tady seď doma na řiti a nic nevymýšlej! To přece není práce pro tebe! Manažerka, ředitelka – a teď nějaká asistentka nebo co!“ Snažila jsem se mu co nejlépe vysvětlit, že už mi z toho doma straší ve věži a potřebuju se prostě znovu dostat mezi lidi. Chci se hezky namalovat a vzít si něco pěkného na sebe. Nasbírat nové zážitky a zkušenosti. A hlavně – přijít na jiné myšlenky…

Tenhle důvod jsem si však nechávala pro sebe. Máme s rodiči celkem otevřený vztah a spoustu věcí si svěřujeme. I to, co si neřekneme hned, na sebe stejně časem práskneme. Už jsme prostě takoví. Je to také jeden ze způsobů, jak řešíme problémy. Zkrátka se z toho vypovídáme, často se tomu společně zasmějeme a ono to občas opravdu pomůže. Máme mnoho dalších fíglů a vlastní, léty prověřené a osvědčené metody, jak na trable a jiné tělesné i duševní neduhy.

Něco ale zkrátka nejde říct jen tak u kafe nebo při běžném rozhovoru. A všechno nebylo zdaleka tak růžové, jak by se na první pohled mohlo zdát.

V tu dobu jsem sama netušila, co dál. Vlastně jsem měla co dělat sama se sebou a jakýkoliv možný únik byl více než vítaný. Když přišla nabídka práce ve školce, nebyla jsem si jistá, jestli dělám správně, ale cítila jsem, že potřebuju změnu, a tak mi to v ten moment přišlo jako skvělý nápad. Možná, že právě tohle je ono. Být mezi dětmi a načerpat u nich novou sílu.

„A nespadlas tak třeba z višně hlavú dúle?“ Ani tahle odpověď mého tatínka pro mě nebyla o moc příznivější než ta původní. Stále u toho kroutil hlavou a mé počínání prostě nedokázal pochopit.

Vyslechla jsem si tenkrát od našich ještě několik dlouhých monologů o tom, jak „su hlúpá“ a že mám „sedět doma na řiti a nic nevymýšlet“. Na závěr jsem dostala dvě maminčiny zavařeniny a kabelu cuket, asi na spravení nálady. „A vrátit!“ volala za mnou ještě maminka, abych oranžovou síťovanou tašku – rok výroby odhaduji tak na 1973 – přivezla při příští návštěvě zase v pořádku zpátky.

Oba rodiče mě tradičně vyprovodili až k autu a mávali mi, jako bychom se loučili na několik let. Dělají to tak vždycky, i když se vidíme často, protože bydlíme jen kousek od sebe. A tak taky mávám a málem se u toho vymelu, protože jakmile zapnu blinkr, popletou se mi ruce a už nevím, kterou mám mávat a kterou řídit. Ale mávám, protože mám rodiče ráda.

Tom s mým novým zaměstnáním naštěstí problém neměl a slíbil, že Bertíka vždy mezi směnami na těch pár hodin pohlídá. A nakonec i babička přislíbila pomoc. Takže od září hurá do školky!

2.

Deset malých štamprlí

Velké letní prázdniny se pomalu blížily ke konci a nás v jejich posledním týdnu čekala rodinná dovolená. Bertík byl ještě malý, a tak jsme nechtěli jezdit někam daleko. Výběr místa pro náš letní pobyt nám netrval dlouho, protože jsme přesně věděli, kde dovolenou strávíme. V Luhačovicích, lázeňském odpočinkovém městě, kde jistě najdeme tak potřebný relax a chvilku klidu.

Do Luhačovic jezdíme moc rádi. Vlastně – jezdíme rádi kamkoliv na Valašsko. Možná je to tím, že tam mám své kořeny. Nebo také proto, že moje maminka nás všechny od nepaměti přesvědčuje, že na Valašsku je tráva mnohem zelenější a lidé jsou tam nejlepší.

Když jsem jí nedávno ukazovala jeden novinový článek o gaunerovi pocházejícím údajně právě z těchto končin, který měl mít na svědomí několik závažných zločinů a rozhodně se o něm nedalo říct, že by byl právě vzorem ctnosti, maminka ani nemrkla a jen mávla rukou: „To není Valach. To je nějaká naplavenina.“ A bylo to. Pro maminku byl její rodný kraj i jeho obyvatelé zkrátka nedotknutelný.

Pro naši letní dovolenou jsme v letošním roce sehnali skutečně velkou chatu, ve které se nacházely dvě samostatné bytové jednotky s vlastními vchody. A tak jsme přizvali i mé rodiče, zda se k nám nechtějí alespoň na pár dnů také připojit. Souhlasili – maminka hned, tatínek posléze taky, pod podmínkou: „Tři dny, hotovo a dom!“

Chata byla opravdu velká, s prostornou a oplocenou zahradou, takže jsme kromě dětí s sebou vzali také naše dva psy – Maxíka a Rose. Do hotelu by nás s nimi asi nepustili. Nebo možná ano, ale vzhledem k jejich velikosti, množství chlupů a slin by pak jistě hořce litovali. Ještě jsme udali naše morčátka a křečka na hlídání mé sestře Haničce a mohli jsme vyrazit na velkou společnou dovolenou.

Tatínek chtěl maminku překvapit a potěšit, a tak pro ni i pro nás všechny na poslední den našeho pobytu objednal exkurzi do továrny na destiláty ve Vizovicích. A to se jí tedy opravdu trefil do vkusu. Tráva je tu zelenější, lidi jsou tu lepší a slivovice – ta je tu úplně nejlepší. Maminka žije na jihu Moravy více než čtyřicet let, a vínu na chuť stále ještě nepřišla. Když se jí však zeptáte na slivovici, to je jiná. Má v zásobě i svou vlastní, ale netušíme, kde ji schovává. Maminka tvrdí, že pálenku má čistě pro léčebné účely, a docela bych jí to i věřila, protože s ní šetří jako lékárník.

A tak jsme se poslední den naší dovolené společně vypravili na exkurzi. Prohlídka byla skutečně velmi zajímavá a dospělí – tedy téměř všichni dospělí – si ji jaksepatří užili. Na mě jakožto na osobu, která vůbec nedokáže ocenit hodnotu jakýchkoliv palírenských výrobků kromě Alpy, vyšel za odměnu „Černý Petr“ – tedy odvoz degustujících členů naší výpravy domů a také hlídání dětí. Ty na tom byly při exkurzi podobně jako já. Nebavilo je to a nejradši by lítaly někde venku.

A samozřejmě měly plno požadavků – mami pití, mami papat, mami čurat a tak dále. S Bertíkem jsme tak tak stihli doběhnout na toalety. Měli tu krásně čisto a nikdo tady nebyl. Tedy alespoň to tak vypadalo na první pohled. Právě jsme se chystali k odchodu, když se z jedné kabinky ozvalo: „Hotovo!“ Rozhlédla jsem se kolem, ale nikoho jsem neviděla. „Hotovo!“ zahřímalo z kabinky znovu a značně naléhavěji.

Pochopili jsme, že je v kabince nějaké dítě a potřebuje asistenci. Ale na celé toaletě nebyla žádná další dospělá osoba. „Kde máš mamku nebo taťku?“ zeptala jsem se přes dveře kabinky. „Nevím,“ dostalo se mi odpovědi a následné prosby: „Utřeš mi zadek? Já to sám neumím.“ To jsem vážně slyšet nechtěla a chvíli jsem přemýšlela, že budu předstírat, že jsem to přeslechla.

Kabinka byla pootevřená, a když jsem do ní nahlédla, byl v ní asi pětiletý kluk, který se na mě doširoka usmíval. Do této pomoci se mi příliš nechtělo, ale byl opravdu sám. „To už zvládneš, ne?“ odpověděla jsem mu a doufala, že se sám pochlapí a ušetří mě. Odbýt se ale nedal: „Máma říkala, že si mám říct nějakému dospělému. A ty jsi přece dospělá!“

Zkusila jsem ještě pár úhybných manévrů a stále jsem se ohlížela ke dveřím, jestli někdo není právě na cestě sem. Ale nevypadalo to tak. Takže jsem učinila poslední zoufalý pokus o oddálení nejnutnějšího a zkusila to ještě chvíli pozdržet: „A už máš opravdu hotovo?“ Na odpověď jsem nemusela čekat dlouho: „Jo, mám. Já dělám vždycky jenom jedno hovno, víš.“

Tak takovou vyřídilku kluk má a zadek si utřít neumí. Zaplať pánbůh, mé umělé zdržování jeho žádosti vyšlo a po chvíli přicupitala chlapcova maminka, která požadovaný úkon provedla. Ještě že tak. Přiznám se, že jsem se trošku začala obávat své budoucí práce ve školce.

Stejně jsem se ale v duchu musela smát, jak si kluk vše hezky zajistil. A to chce kuráž! Být v tak ošemetné situaci a ustát to bez ztráty kytičky. Navíc mě vždy pobaví i to tykání. Malé děti to mají tak nějak automaticky.

Můj tatínek rád vypráví příhodu s žáčkem, který svému učiteli i přes různá napomenutí a neustálé poznámky stále tykal. Učitel už toho měl dost, a tak se rozhodl chlapci udělit trest: „Napíšeš mi tady po vyučování za trest desetkrát větu: Nemám tykat svému učiteli!“ Žáček po skončení vyučování poslušně usedl do lavice a začal opisovat zadanou větu.

Učitel si ho následně přišel zkontrolovat. Vše bylo krásně vypracováno, ale místo desetkrát to klučík napsal hned stokrát. „No výborně! Výborně! Tak teď už si to zapamatuješ. Ale řekni mi, proč jsi to napsal stokrát? Stačilo přece jen desetkrát!“ Žáček se na něj hezky usmál a odpověděl: „Já jsem ti chtěl udělat radost.“

Po našem návratu z toalet se už exkurze v továrně blížila ke konci, a tak jsme šli s dětmi pro auto a počkali na naši skupinku venku. Přicházeli k nám celí rozjaření a rozveselení, což se dalo čekat, když součástí prohlídky byla také degustace.

Jenže z naší skupinky degustovala podle všeho pouze maminka. Prohlídka byla objednaná pro deset lidí. Původně s námi totiž měla jít také má sestra Hanička se svým manželem a jejich dětmi, ale kvůli pracovním povinnostem museli svou účast zrušit.

Tom a tatínek naši dovolenou včera na chatě oslavovali tak mohutně, že na koštování dnes neměl ani jeden pomyšlení. Byla jsem překvapená, že to v té továrně vůbec zvládli. I náš pes Maxík, který včera večer slavil s nimi, dnes ráno odmítal vstát a já jsem měla dojem, že i z něj cítím jakýsi alkoholový odér.

A jelikož byla degustace objednaná celkem pro deset lidí, paní přinesla vzorečky na ochutnání přesně pro tento počet. A rozhodně neodcházela s odmítnutím. Šlo sice jen o malinké štamprličky, ale přesto. Já už bych ležela dávno v nemocnici s otravou alkoholem, ale maminka se toho jako správná Valaška zhostila se ctí a tatínek nestačil valit oči.

Ještě v autě nad tím kroutil hlavou a stále opakoval: „Deset! Deset štamprlí vypila! A jenom ona sama! Deset štamprlí! Chápete to?“

Maminka se vždycky jen pousmála a s úsměvem odpovídala: „No co! Odešla jsem po svých? Odešla. Udělala jsem nějakou ostudu? Neudělala! A podívejte se s Tomem na sebe – jak po včerejšku vypadáte. Tak kdo tady teda neumí pít? Hm?“ A tatínek i s Tomem se museli trochu zastydět a pořádně se nad sebou zamyslet.

Třeba na to maminka opravdu kápla a objevila recept na štěstí. Pár štamprliček – a je to. Tělo pak nebolí a duše možná také ne. Hlavně se u toho mlží mysl, což může být rozhodně občas ku prospěchu. Škoda, že nezvládnu vypít ani jednu celou, byť miniaturní, štamprlku. Tak zase nic. Maminka však vypadala velice spokojeně a ten den neřešila ani mé vlasy, ani tatínkovo chrápání, a dokonce ani poslintanou předložku u vchodu do chaty od našeho Maxe. Deset malých štamprlí je možná lék na všechno. Ale slivovice musí být pravá a pouze z Valašska!

3.

Kůň přesně pro mě

Cestou z Vizovic jsme projížděli okolo míst, která jsem v dětství měla tak moc ráda. Jezdívali jsme sem pravidelně za babičkou a dědou a spolu s mou sestrou Haničkou jsme tady trávili každé prázdniny.

Valašsko je skutečně překrásný kraj. Všechny ty kopečky, zelené louky, pastviny a také nenapodobitelná architektura původních domů a staveb. Má to tady své osobité kouzlo. Přestože jsem se zde nenarodila, musela jsem dát mamince za pravdu, že se tu cítím jako doma.

Možná s tím mají co do činění mé rodinné vazby spjaté právě s Valašskem. Nebo vzpomínky na tato místa, kterých bych mohla napočítat stovky a jedna vedle druhé by byly milé, šťastné a tak osvěžující. Mají pro mě snad ještě větší léčebné účinky než všechny minerální prameny v Luhačovicích.

Když jsme míjeli statek, který stál na samém okraji Vizovic a ze kterého jsem si odnesla tolik báječných zážitků, musela jsem na okamžik zastavit.

Zahnula jsem ke krajnici a vypnula motor: „Bude to jen chvilka,“ otočila jsem se a poprosila ostatní o strpení. Maminka vzadu nic nenamítala. Myslím, že byla ráda, že stojíme, vzhledem ke svému obětavému výkonu v továrně. Ostatní také souhlasili. Byl to náš poslední den dovolené, tak se nikam nespěchalo a malá zastávka nedělala nikomu problém.

Vystoupila jsem z auta a zhluboka se nadechla. Namířila jsem si to rovnou k ohradám a pastvinám. Opřela jsem se o nejbližší hrazení prvního výběhu a mlčky vzpomínala, jak mi tady bývalo krásně. Jak jsem tady byla šťastná. Veselá, optimistická a bezstarostná. Kdyby to člověk v tom mladém věku jen tušil, že takto už se asi nikdy cítit nebude!

Pozorovala jsem to důvěrně známé místo a vrátila jsem se zpátky v čase o několik let. Právě tady se kdysi dávno zrodila díky šťastné náhodě, příznivým okolnostem a také nápaditosti mého dědečka má láska ke koním, která trvá dodnes. Začalo to, když mi bylo asi šest a můj dědeček mě sem vzal poprvé. A od té doby mě od koní nikdo nedostal – ačkoliv pokusy tady byly. Zejména babička a rodiče z mé záliby zrovna radostí do stropu neskákali. Ale já jsem si stála za svým.

Přestože se mě od koní všichni snažili mnohokrát odradit, a i když vím, že k tomu měli své důvody – a rozhodně jim to nemám za zlé – koně jsou součástí mého života dodnes. V různých obdobích a zpravidla, když mi je nejhůř. Zvláštní. Nebo ne?

Vlastního koně jsem si přála od malička, a když se mi v mých dvaceti letech tato příležitost naskytla, rozhodla jsem se, že jí využiju. Moc jsem po tom toužila, i když obavy jsem měla také. Dlouho jsem se rozmýšlela, ale pak jsem si řekla, že když ne teď, tak už asi nikdy.

A tak jsem se rozhodla. Koupím si svého vlastního koně. To bude něco! A že bylo! Jenže samotná koupě a jeho pořízení nebyly tak úplně jednoduché…

Pamatuji se, že když jsem si pořizovala své první auto, všichni mě varovali, jak je to těžké. Zásobovali mě všemožnými historkami o tom, jak bazary přetáčí kilometry, auta jsou opravovaná a prodávaná jako nebouraná. Jak mi prodejce naslibuje hory doly a prodá i starou rachotinu jako téměř zánovní kousek. Zpětně musím říct, že v porovnání s koňskými handlíři jsou autoprodejci férová a pravdomluvná zlatíčka.

Také svět realit je v této oblasti celkem zajímavý. Existuje prý dokonce neoficiální slovník s překladem a vysvětlením skutečného významu jednotlivých realitních pojmů. Názorná ukázka (inzerce versus realita):

Domeček ideální k rekonstrukci = barabizna vhodná pouze ke zbourání

Blízko lesa = byt v sedmém podlaží, ze kterého – když si stoupnete na špičky – uvidíte vrcholky stromů za kopcem

Vhodné pro aktivní mladé lidi = čtvrté patro bez výtahu

Byt po částečné rekonstrukci = na omšelé kuchyňské lince je nalepená tapeta a desátá vrstva malby čeká jen na vás, až do ní zlehýnka ťuknete a spolu s čerstvou omítkou na vás spadne půlka zdi i s částí stropu

Útulný a dobře řešený prostor = mrňavý kutloch, ve kterém si ani nevypijete kafe, aniž byste do něčeho nevrazili

Dobrá dopravní dostupnost = čtyřproudovka přímo pod okny

Ovšem koňský svět – to je skutečně kapitola sama pro sebe. Podobný slovník jako u realit by mohl být s přehledem vytvořen pro důvěřivé, neznalé a koupěchtivé koňské nadšence, jakým jsem tehdy byla také já. Ti jsou totiž ideální oběti pro handlíře a překupníky, kteří jsou schopni prodat vám koně těsně nad hrobem s tím, že je to naprosto zdravý mladík v plné síle.

Říkáte si, že byste přece poznali, kdyby na tom byl ten kůň tak špatně! Můžu vás ujistit, že nepoznali. Jsou různé metody, jak prodat komukoliv cokoliv. Připomíná to ten částečně zrekonstruovaný byt, ve kterém majitel jen polepí kuchyňskou linku tapetou. U koní je to sice trochu složitější, ale v podstatě se jedná o totéž.

Chcete klidného koně, který nic neřeší a nic ho nerozhodí? Není problém – přesně takového máme! Za tu dobu, co jsem pro sebe hledala vhodného koně, jsem výraz „mám koně přesně pro vás“ slyšela tolikrát, že bych ze všech těch „koní pro mě“ dnes už měla docela pěkné stádečko.

Na návštěvě u prodejce se vám skutečně zdá, že je koník velmi klidný. Takový plyšák! Ale jen do doby, než ho přivezete domů do své stáje a za několik hodin z něj vyprchají sedativa, kterými byl napíchaný. Během chvíle se z plyšáka stává magor, který boří ohrady, kouše a kope kolem sebe jako zběsilý a vy máte dojem, že jeden z vás bude mít určitě solidní schízu. Vždyť ještě včera byl úplně v pohodě? Jak to?

Chcete mazlivého koně? Není problém: „Paní, přesně takového pro vás mám.“ Koník je opravdu velmi přítulný. Je kontaktní a vypadá, že si lidskou společnost vskutku užívá. Když ho hladíte, tak se k vám dokonce tulí a máte pocit, že si vám za chvíli snad lehne na klín. Že by pán opravdu nelhal? To by bylo fantastické!

Ale když za svým novým mazlíkem docházíte několik dnů, máte pocit, že ten koník už není jen přítulný. Začíná být taky dost dotěrný, chvílemi skoro až otravný. Co to dělá? Tře se o vaše rameno tak, že vás to až bolí, dělají se vám modřiny a je to čím dál nepříjemnější. No moment! To nevypadá, že by šlo o náklonnost či dokonce lásku. Vždyť on se nemazlí – on se o vás drbe! Počkat! Co to má tady na krku? To vypadá jako nějaké cestičky… Pane bože! Žádné tuleníčko – ten kůň má svrab!

To byla také velmi záživná zkušenost, navíc s nádavkem velmi nepříjemných pohledů od ostatních majitelů koní v celé stáji, kteří museli kvůli vám a vašemu zabreberkovanému mazlovi nechat ty své také preventivně odsvrabit. To aby pak člověk lezl kanálem.

Po koni jsem tehdy sice stále toužila, ale už se mi nechtělo hledat dál. A tak jsem se rozhodla, že koně kupovat nebudu. Třeba za pár let přijde vhodnější doba a ten skutečně pravý kůň pro mě – na mě – určitě někde čeká.

„Mamííí! My už chceme jet!“ ozvalo se z pootevřeného okénka našeho auta, ve kterém na mne čekal zbytek rodiny a po únavné degustaci se už dožadoval odvozu zpět do chaty. U ohrad mě nechali pár minut zavzpomínat a pokochat se, ale má malá chvilka v soukromí byla tímto u konce.

Takže zabalit kufry, nezapomenout na chatě žádné dítě, psa nebo rodiče a uháníme směrem k rodné vísce na jižní Moravu. Po našem příjezdu byli všichni rádi, že jsou doma. Ale nejšťastnější byl tatínek. Slastně se uvelebil na terase nad sklípkem, otevřel si vychlazenou láhev vína své nejmilejší odrůdy – Müller Thurgau – a se sklenkou v ruce a s pohledem na milovanou Pálavu svému rodnému kraji poděkoval a hluboce se mu v duši poklonil.

Maminka si ale stejně neodpustila své uštěpačné: „Na Valašsku je stejně tráva zelenější… A příští měsíc pojedeme do Luhačovic na delší dobu. Nestihla jsem všechno, co jsem chtěla.“ Měla na mysli návštěvy všech tetiček, příbuzných, hřbitovů a svých oblíbených místeček pod nivami u lesa.

Ale tatínek si svou chvilku blaha nenechal zkazit a s gestem profesionálního degustátora pozvedl svou sklenku „müllerky“, podíval se skrze ni do slunce, zkušeně ochutnal a pronesl: „Tady je to nejkrásnější! Tady jsem doma!“

4.

Holky přece drží basu

Začalo září a mě čekal můj první den ve školce. Všechno pro mě bylo nové, a tak jsem měla obavy, jak to zvládnu. Mám na to vůbec? Přijmou mě ostatní zaměstnanci mezi sebe? A co děti, budu si s nimi umět poradit? A „nesežerou mě ti malí smradi“, jak mi prorokoval tatínek?

Kolektiv byl ale skvělý a mé obavy se brzy rozplynuly jako pára nad hrncem. A děti? Ty prostě neměly chybu!

Hned ráno jsem se pokusila spřátelit se dvěma předškolačkami, které si zrovna kreslily u malého kulatého stolečku a tvářily se velice distingovaně a tak dospěle, až jsem se trochu zarazila. Ta menší si mě zvědavě prohlížela, ale snažila se to dělat tak, abych si toho nevšimla. Měla krásné husté vlasy svázané do velkého culíku a na sobě růžovou třpytivou sukýnku. Jmenovala se Jůlinka.

Ty vlasy – to teda bylo něco! Byly tak husté a lesklé – a to ta holka měla teprve šest! Já jsem takové vlasy nikdy neměla a vzhledem k věku už to lepší asi nebude. Na hlavě mám všeho všudy pět chlupů, a navíc každý roste jinak. Když mi vlasy začaly po porodu padat, už jsem se opravdu bála, že pokud se někde prudce zabouchnou dveře, budu v tu ránu plešatá.

Ale Tom mě doma uklidňoval, nebo se o to aspoň snažil: „To je jak s trávníkem, víš? Musí se to prostě provzdušnit a pak to zase naroste.“ Já teda netuším, jak to přesně myslel, protože jsem byla přesvědčená, že jestli mi ty vlasy okamžitě nepřestanou padat, nebude co provzdušňovat. S bujným travnatým porostem to mé pápěří na hlavě moc společného nemělo – hnojit se to nedalo, kypřit taky ne, žížaly jsem nasadit nemohla, to bych nevydýchala, a o posečení, respektive o stříhání, jsem nechtěla ani slyšet.

Naštěstí ale po pár týdnech opravdu došlo na Tomova slova a vlasy mi začaly konečně podrůstat. Vypadala jsem sice jako oškubané kuře a puberťačka v jednom, ale aspoň že se na té zpropadené hlavě začalo zase něco dít.

Myslím, že právě vlasy té malé holčičky s tím nádherným hustým culíkem byly to první, co si ze své premiéry ve školce pamatuji. Vlasatá Jůlinka seděla tehdy u stolečku a zrovna kreslila nějaký moc hezký a milý obrázek. Druhá malá slečna, která měla zvláštní brýle a velmi zamyšlený výraz, si hověla na vedlejší stoličce vedle ní a také malovala. Chtěla jsem zahájit nějaký nenucený rozhovor. „Co to kreslíte, holky?“ zeptala jsem se vesele a přisedla si k nim na židličku.

Ty stoličky jsou teda dost nepohodlné. Jsou dřevěné, tvrdé a studené. A pro mě samozřejmě prťavé. V duchu jsem zvažovala, zda jejich výrobce počítal také s tím, že na nich bude sedět občas i nějaký dospělák a že se židlička někdy setká taky s trošku objemnějšími zadními partiemi, než jsou ty „malé komínky“ školkových dětí, nebo dle přirovnání mého tatínka „jak když vrabec srazí paty k sobě“.

Jestli to hned první den pode mnou prdne, můžu to rovnou zabalit, protože budu mít z fleku po autoritě a o nějakém respektu si můžu nechat tak akorát zdát. S hanbou se pak můžu odplazit domů a už mě tady nikdo neuvidí. Ale vypadalo to, že židle je nad očekávání stabilní a drží. Ještě že tak.

Obě děvčata si mě pozorně prohlédla a každá mi začala popisovat svůj vlastní obrázek. Neskákala si do řeči, mluvila souvisle a plynule, všechno mi ukázala a okomentovala do těch nejmenších detailů. Téma měly holky totožné – pohádkový zámek.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Starosti z radosti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.