Na druhý nádech

Vyšlo také v tištěné verzi

Vyrobeno pro společnost Palmknihy - eReading

Gabriela Dyworová

Na druhý nádech – e-kniha

Copyright © Pointa, 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Copyright © Gabriela Dyworová, 2020
SBN 978-80-765-0026-6 papír
ISBN 978-80-765-0027-3 ePub
ISBN 978-80-765-0028-0 mobi
ISBN 978-80-765-0029-7 pdf

Poděkování

Když mě někdo zklame, udělá mi šrám na duši, který se možná nezahojí. Pokud však pociťuji štěstí, vím o tom každou vteřinou. Ten, kdo je mým přítelem i nepřítelem, kdo je nenávistí i láskou zároveň, ten mi porozumí. Proto knihu věnuji těm, kteří ve mně vyvolávají všechny možné pocity – ať dobré či zlé – protože tím mi pomáhají uvědomit si, že jsem. Díky nim se mohu posouvat dál.

Vděkem se cítím zavázána osobám, které se podílely jak na realizaci knihy, tak na psychické podpoře autorky při samotné tvorbě. Jmenovitě chci poděkovat Vlastimilu Beranovi
a Lukáši Pozdíškovi za výraznou podporu při vydání knihy.

Poděkování patří také mé rodině, sestřenici Veronice a kamarádkám Janči a Verči, které poskytly cenné rady a své názory ohledně podoby knihy pokaždé, když jsem o ně požádala. Velký dík patří mému příteli Markovi za jeho podporu v těžkých chvílích.

Autorka

Předmluva

První část příběhu byla napsána v roce 2013, a ač jsem si myslela, že dávat rady je jednoduché jako ráno sníst snídani, opak je pravdou.

Po sedmi letech, kdy tento rukopis ležel v šuplíku, jsem jej s nadějí otevřela a kupodivu zjistila, že jsem se z vlastních chyb dostatečně nepoučila, a proto uvádím poznámky k ději ve formě sebereflexe na některé názory či situace. Aby byl text pro Vás čtenáře lépe pochopitelný, takzvaná „sebereflexe“ je v textu vyznačena v závorce odlišným typem písma.

Mé vnitřní boje, sebepoznání a nalezení správného místa uvnitř sebe sama trvalo předlouhých 10 let. Pokusím se blíže vysvětlit, co mě v mém srdci nejvíce pálilo, a jak vše po tolika letech dopadlo.

Čas na změnu

Startovní čára

Všichni jsme zažili pár zklamání v lásce. Některé nám ublížilo, ale všechna nás posunula dál. Naše chyby nám ukázaly správný směr. Kéž bych se z chyb poučila pokaždé natolik, abych je už nemusela opakovat. Avšak soustředění se na ně je náročná výzva. Musela bych být neustále ve střehu a analyzovat každou situaci, abych rozpoznala správnost svého rozhodnutí. Ačkoli se mi okolí snaží dávat dobře míněné rady, občas nechci poslouchat. Nakonec si to udělám po svém a obhajuji se, že jde o odlišný případ.

(Kéž by mi někdo občas zmáčknul tlačítko restart.)

Začátky vztahu u mě bývají dost podobné. Hodně si povídat a zjistit o druhém co nejvíc. Na prvním rande (a většinou ani na pátém) však nepoznám, jaký je člověk uvnitř. Do nitra jeho duše se mohu podívat nejdřív za pár let a pravděpodobně sotva z veliké dálky zahlédnu její pomyslný okraj. I po několika letech jsem mnohdy překvapená, co jsem o svém partnerovi nevěděla. Větší překvapení nastává, jakmile zjistím, kolik toho nevím o sobě. Z pevného ostrova mé duše se najednou stala loď unášená proudem života, a čekám, ve kterých vodách nadobro zakotví. Z tohoto důvodu se nyní pouštím do analýzy svého já a doufám, že z toho všeho vzejde nová, vyrovnaná individualita.

V testu typů osobnosti z psychologie na vysoké škole vypadal můj výsledek následovně:

Typ medvídek: pro medvídky jsou lidské vztahy tak cenné, že by se vzdali všeho, aby si udrželi přítele. Proto je lidé často využívají a trhají na kusy. Medvídci potřebují lásku. Nechají se utiskovat z přesvědčení, že jiné řešení by druhému mohlo ublížit.

To jsem celá já. Vrhám se do vztahů s vidinou úžasné budoucnosti, kterou jsem si vysnila. Jakmile naplnění mé představy nepřijde, jsem nespokojená a najednou potřebuji napravovat to, co s partnerem mezi sebou máme. Čekám, že se změní a konečně se z dotyčného vyklube ten pravý, dokonalý partner. Jenže nikdo z nás není dokonalý. Každý je originál a jinak si navzájem rozumíme, více či méně. Má marná snaha najít v opačném pohlaví dokonalost mě vede jen k žalostnému pokusu udržet si vztah, jenž nemá budoucnost. Cítím prázdnotu a nevidím východisko. Nakonec začnu být na protějšek nepříjemná, až to jeden z nás nevydrží a nepovedené soužití ukončí.

Očekávání

Chystám se na schůzku s Davidem. Fyzicky je velice přitažlivý a znám ho od prváku na výšce, kdy mě učil filozofii. Zápočet jsem dělala podruhé jen proto, aby byl na mě trošku pyšný. Více bodů ze zápočtu dovoluje mít méně bodů u zkoušky, takže si úspěch raději pojistím dopředu. A tak ve výsledcích v barvité tabulce milého Davida byli žlutě vyznačeni ti, kteří zápočtem prošli, červeně neprošlí a fialové bylo pouze jedno políčko s mým jménem. Stálo fialové v celém tom barvitém seskupení úplně samo – ta, která zápočet dělala znovu a přitom nemusela.

(To jsem byla teda pěkný šprt.)

Dali jsme si sraz v klubu kousek od nádraží. Byla jsem nervózní jak puberťačka na prvním rande. Měl čas kolem páté, takže jsem na něj po škole musela dvě hodiny počkat. Čekání nebylo nijak dlouhé. Přečetla jsem pár stran knihy o nastolování agendy v médiích, dala jsem si něco k snědku a pila Coca-Colu. Konečně nastala hodina H. Přišel a kvůli mně prý dokonce i utíkal. Je vážně roztomilý. Sotva jsme se spatřili, byla mezi námi cítit veliká touha. Šimravé napětí v podbřišku střídalo jemné mrazení na těle. Z toho musí být něco víc a po dnešku snad i bude. Sedl si vedle mě a odložil svůj batoh. Mluvil o tom, jak ho někdo zdržel, ale já ho nevnímala. Dívala jsem se mu do očí a bylo mi jedno, o kom vlastně mluví. Soustředila jsem se na něho…

Na jeho plné rty a výraz tváří,
na jeho oči, jež jemně září,
na vidinu společného života,
že už nepotká mě samota.

Jak budeme si my dva krásně žít,
prožívat ten láskyplný cit,
bude mi říkat, jak má mě rád,
a budeme se navzájem věrně milovat.

… a najednou mě ze soustředění na krásné oblé tvary jeho tváře, jež lemují krátce střižené vousy, vyrušila nějaká banda, která právě vstoupila do vchodových dveří. Bylo tu moc rušno a my chtěli být sami. Kolem nás zrovna prošel jeden pár, který opustil útulně vyhlížející malou místnost přímo naproti nám. Hned jsme využili příležitosti a přesunuli se. Dveře jsme za sebou samozřejmě zavřeli.

Jakmile jsme dosedli vedle sebe na gauč, přitáhl si mě k sobě. Opřela jsem se o jeho hruď, rukou mě postrčil a já sjela na gauči trošičku níž. Zezadu si mě přitiskl. Líbal mě na uchu, na krku, polévalo mě čím dál tím větší horko.
Otočil si mě, pomalu jsme se k sobě přiblížili a něžně se políbili. Vřela v nás vášeň a nenaplněná touha. Jednou rukou jsem mu hladila vlasy, druhá spočívala na jeho šíji. Naše rty se na moment oddálily a on se zadíval do mých očí pronikavým pohledem... velmi vzrušující pocit. Ach lidi, asi jsem se zamilovala.

(No no, nejsem trochu hrrr? Dočkej času jako husa klasu. Ale zkuste domluvit téhle bláznivé holce.)

On je doufám ten pravý. Muž, jenž mě dokáže ukočírovat, muž, jenž ví, kde chytnout. Záchvaty vášně střídají romantické chvilky. Polibky, doteky a horký dech rozechvívají mé tělo, rozpalující vášeň, hlava přestává myslet a nechává se unášet touhou zažít toho víc. Opřela jsem se o něj, objal mě rukou přes ramena a chvíli jsme setrvali v nádherné přítomnosti trvající celou věčnost. Jeho polibky jsou tak vášnivé, neuvěřitelné krásné. Kéž by David byl konečně ON. Ten, který se mnou zůstane.

Ale ne… začínám přemýšlet. Představuju si, jak by naše budoucnost mohla být úžasná. V hlavě už procházím v bílých šatech kostelní uličkou a na náměstí bijí svatební zvony, zatímco mé obranné systémy začínají šílet. Zase hledám hlubší význam, že by mohlo jít o dokonalý vztah. Vždyť takhle se všechno pokazí. Musím zastavit, alespoň na chvíli. „Davi, počkej!“ Vytržen z krásného momentu se nechápavě podíval a zeptal se, zda něco neudělal špatně. Samozřejmě, že ne, ale já ano. Ostatně jako vždycky. Co si mám rychle vymyslet za
odpověď? No tak, mysli… oči se letmo podívaly na hodinky: „Sakryš, za patnáct minut mi jede vlak.“ Záchrana přišla ve vhodnou chvíli. Jsem ráda, že si nemusím vymýšlet důvody, proč jsem tu krásnou chvíli tak neomaleně přerušila. Bleskurychle jsme zaplatili, ve dveřích si mě k sobě naposled přitáhl, znovu vášnivě políbil a pak jsme odešli z přeplněné hospůdky.

Jelikož mě před rokem učil, nechtěl, aby nás někdo spolu zatím viděl. Věděla jsem, že stejným vlakem pojede moje spolužačka Lenka, a proto jsme se domluvili, že se mnou na nádraží raději nepůjde. Rozloučili jsme se tedy jemným polibkem a pohlazením v postranní uličce se slibem, že si určitě napíšeme.

Lenka přistoupila na následující stanici. Bylo mi krásně, byla jsem šťastná. Musela jsem se jí svěřit alespoň s tím, proč mám úsměv od ucha k uchu. Samozřejmě se hned ptala, s kým jsem zažila tak neuvěřitelně krásné rande. Když jsem jí to odmítla říct, hbitě odpověděla: „Nás někdy učil?“ Přikývla jsem na souhlas. Jako by vše věděla, rychle se otázala: „David?“ a já rovněž přikývla… víc jsem říkat nemusela.

Viděla, jak zářím štěstím. Poprosila jsem ji o diskrétnost a dojela jsem s úsměvem na rtech domů. Po cestě z nádraží jsem si dokonce nahlas zpívala. To bude on! Ten, který mě přitahuje a má všech 5 P.

Po návratu domů, aniž bych si stihla rozepnout kabát, jsem ihned zapínala ICQ. Byl tam. Napsala jsem mu pozdrav, aby věděl, že jsem v pořádku dorazila. Po chvilce přišla nečekaná odpověď: „Co jsi řekla Lence v tom vlaku?“

Cože? Oni se znají? Co mu řekla? A kdy? Co se to tu sakra děje? Napadá mě spousta otázek a jenom netrpělivě čekám, co bude následovat. Záhy se rozhovor rozjel neuvěřitelným směrem. David opět položil otázku.

David: Tys mluvila s Lenkou? Cos jí řekla, prosím tě?

Já: Spíš, co řekla ona tobě. Povíš mi, co se stalo?

David: Nechce se mnou nikdy mluvit. Víš, proč jsem nechtěl, ať nás někdo vidí? Protože ji miluji, jenže ona mě ne. Doufal jsem, že díky tobě na ni zapomenu, ale nemohu. Vše jsem zkazil a asi tě nemohu požádat, abys mi pomohla a napsala jí, že k ní něco cítím. Vím, že od tebe žádám moc.

No, to teda žádáš moc. To myslí vážně? Byl se mnou, aby na ni zapomněl? Au, tak tohle vážně bolí. První slza už stéká po tváři. Jsem zklamaná a uvnitř to začíná vřít. Nevím, jestli mám být naštvaná, ublížená, nebo si jen pobrečet a nechat to být, dokud je čas. Přes slzy skoro nevidím na počítač. Ruce se mi třepou a horečně přemýšlím, jak tohle dopadne. Možná jsou s Lenkou pro sebe ti praví a on jim jejich šanci právě teď pokazil. Byla by škoda, kdyby jim to kvůli mně nevyšlo. Po pár minutách zmatených úvah, jsem v ICQ otevřela novou konverzaci. Tentokrát s Lenkou.

Já: Ahoj, Leni. Vidím, že jsme se v tom hrozně zamotali – já mám ráda Davida a on tebe. Chtěl zapomenout na tebe tím, že si začne se mnou.

Lenka: Gábi, já o něj opravdu zájem nemám! V tom vlaku jsem nevěděla, jak mám reagovat. Nechci ti bránit ve vztahu. Proč by tě sakra nechtěl?

Já: Protože miluje tebe.

David mně: Omlouvám se. Jsi skvělá. Mrzí mě, že jsem ti ublížil. Asi se už nebudeme bavit jako kamarádi, že? Mohu pro tebe něco udělat? Chci, ať se cítíš lépe.

Má odpověď Davidovi: Aby mě utěšoval člověk, který mi zároveň ublížil? To je mi novinka.

No, hotový cirkus du Soleil. Konverzace s oběma jsem raději uzavřela a už se k tomu nevrátila. Vztahy jsou nejzamotanější věc, co znám. V tomhle případě je nejjednodušší přijmout realitu. On má rád ji, já jeho, ona svého. Tlačit na pilu stejně nikdy nepomáhá. Proto je občas dobré zavřít za sebou dveře, ať si ostatní dělají, co chtějí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Na druhý nádech.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.