Bezpečně nešťastní

Vyšlo také v tištěné verzi

Vyrobeno pro společnost Palmknihy - eReading

Petra Baštanová

Bezpečně nešťastní – e-kniha

Copyright © Pointa, 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Copyright © Petra Baštanová, 2020

Ilustrace © Alena Brunhilda Burneleit, 2020

ISBN: 978-80-765-0066-2 tištěná kniha

ISBN: 978-80-765-0067-9 ePub

ISBN: 978-80-765-0068-6 MOBI

ISBN: 978-80-765-0069-3 PDF

Co říct o psaní

když nevím

jestli mě uzdravuje

nebo ničí1

Rupi Kaur

Oh, I tried to write a book but I misunderstood what I had seen

and so the story made no sense

And stories all depend on whose perspective you prefer

is it an I or is it her

And does it matter in the end2

Kristine Meredith Flaherty

PŘEDMLUVA

Když jsem poprvé slyšela písničku Twentysomething od Jamieho Culluma, byla jsem z ní nadšená. Rozuměla jsem slovům, uměla jsem anglicky! Ne, že bych však tenkrát opravdu rozuměla tomu, o čem se tam zpívá. Naučila jsem se díky ní slovo lust, chtíč, které mě tehdy svádělo, připadala jsem si, jako bych věděla něco víc. Ve skutečnosti jsem neměla ani potuchy. Bylo mi nějakých sedmnáct let. Na písničku jsem časem zapomněla a přesedlala na jiné (mezi nimi třeba písnička 22 od Lily Allen, díky které jsem se naučila spojení one-night stand). Nedávno jsem na ni zase narazila, protože mi ji Spotify předhodilo jako „mohlo by se vám líbit“. Najednou má ta písnička úplně jiný rozměr. Všechno to tam je. Všechno to, na co se snažím přijít. A přitom to vím už od sedmnácti. Ale někdy holt trochu déle trvá odlišit love od lust.

Tahle knížka, primárně určená všem twentysomething, pracovně nesla podtitul „Setkání osamělých mileniálek“, ale vězte, že holky, které se vám budou na následujících stránkách svěřovat, nejsou reprezentativním vzorkem všech mileniálek. Jde pouze o jejich určitou část, která se snaží přijít na to, co je správné. Slovy Leny Dunham: „Kdybych mohla použít, co jsem se naučila, k tomu, abych vám pomohla přežít jednu blbou brigádu nebo vás ochránila před takovým tím sexem, kdy máte pocit, že byste si radši neměli vyzouvat tenisky, pro případ, že byste během aktu chtěli utéct, pak jsem vděčná za každý svůj přešlap.“3

Doporučuji poslech Twentysomething a při čtení také všech ostatních písniček, které jsou zmíněny v textu. Nejen kvůli náladě, ale také kvůli textům. Playlist najdete po naskenování QR kódu.

Všechna jména v textu jsou použita náhodně a neodkazují na skutečné osoby. Postavy jsou pouze částečně inspirovány určitými reálnými situacemi.

Bezpečně nešťastní

S trhnutím jsem se probudila. Volá mi. Proč mi volá, proboha?! Jsou to sotva čtyři hodiny, co odešel. Místo hlavy mám střep, žaludek se mi houpe a kruhy pod očima ani nemusím vidět v zrcadle. Cítím je. Připomínají mi, že moje spalování už není nejlepší.

Mám to zvednout? Přestože uplynuly sotva čtyři hodiny, v posteli už po něm nejsou žádné stopy. Vlastně vůbec nikde. Maximálně sklenička od vody ve dřezu. Dokonce i kondom si odnesl zmuchlaný v pěstičce, i když v něm nic nebylo, jako by po sobě chtěl zamést všechny stopy.

„Ahoj. Jsi doma? Potřebuju s tebou mluvit. Aspoň deset minut.“

„Jasně, že jsem, je sobota ráno, mám kocovinu, kde bych asi byla? Tak mluv.“

„Myslel jsem osobně. Můžeme se na chvíli sejít?“

No dobře, kámo. Vyhrabala jsem se z postele a nalila do sebe avokádové smoothie, což byl vlastně jen rozmixovanej zbytek avokáda, který ani nebylo v akci, protože si můžu dovolit koupit si nezlevněné avokádo. Malá známka luxusu života v jednom.

Na desetiminutový setkání jsem měla deset minut zpoždění. Chtěl se sejít, protože chtěl mít jistotu, že budu mlčet. Věděl, že budu. Věděl, že jsem rozumná holka. Ale stejně si potřeboval vyčistit svědomí. Jeho včerejší sebevědomí bylo to tam. Najednou už to nebyl muž, který mě v náručí přenesl přes cestu, a který dokonce obhajoval nevěru. Najednou přede mnou stál malý chlapec, který potřeboval psychoanalýzu, potřeboval, abych ho uklidnila. Bezva, ještě není ani poledne, stále mám v puse pachuť vína, a už provádím terapii na lavičce na Olšanských hřbitovech. Jsem rozumná holka, co dělá zadarmo psychoanalýzy, pomyslela jsem si sebeironicky.

„Víš, já bych nechtěl, aby mi za dvacet let zaklepal na dveře kluk, co bude vypadat jako já,“ řekl vystrašeně tenhle ještě před chvílí sebevědomej chlap.

„Neboj. Zajímavý, jak automaticky předpokládáš, že by to byl kluk.“

Můj hlas je ledově klidný, i když sama moc klidná nejsem. To, že se ani neudělal, radši nevyslovuji, raněný už je dost.

Jako by mi četl myšlenky. „Víš, ale přece i ten preejakulát...“

„Prostě mi věř. Ničeho se neboj, nejsem a nebudu těhotná.“

Sama si tím nemůžu být jistá, ale on se tváří tak zkroušeně, že bych mu to stejně nikdy neřekla. Je jasné, že se bojí. Kdybych opravdu otěhotněla, byl by to důkaz. Chodící důkaz jeho nevěry. Předsvatební nevěry. Ale on není žádnej nevěrník. Je to jen chlap.

„Nezradil jsi ji. Prostě sis jen dokázal, že je to ta pravá, že ti na ní opravdu záleží. Ber to jako takovej sen, prostě se ti to jen zdálo a vystrašilo tě to natolik, že už nikdy nic podobnýho neuděláš. Všechno zlé je na něco dobré. Běž se domů dospat, a až se probudíš, zapomeň na to. Byl to prostě jen sen.“

Sama jsem to tak brala. I mně najednou začaly hlavou probleskovat útržky ze včerejška. Dokud nás sedělo v hospodě víc, celá parta, byla to zábava. Bylo od něj milý, když se nabídl, že mě doprovodí, což jsem vlastně tak trochu čekala, protože jsme to měli stejným směrem. Na další pivo už jsem se ale zviklat nenechala, chtělo se mi spát. Najednou mě vzal prudce za ruku a ještě prudčeji mě začal líbat. Bylo to tak nečekané, že mi asi tři vteřiny trvalo, než jsem se odtrhla.

„Co blbneš, vždyť se za týden ženíš!“

Podíval se mi hluboce do očí smutným psím pohledem.

„Já vím.“

„Nechci být poslední holka, se kterou si zapícháš, než se napořád uvážeš k jiné.“ Někomu by to možná zalichotilo, ale já jsem v tom necítila žádné privilegium.

Nic na to neřekl, jen mě znova políbil. A já se znovu odtrhla.

„Tohle není správný.“

Políbíl mě do třetice. Uměl to sakra dobře. O to jednodušší bylo rozhodování. Bylo to vlastně nevyhnutelné. On měl klasickou krizi před ženěním, já jsem potřebovala fyzický kontakt. A to jsem se mu ještě v hospodě snažila vysvětlit, že je zbytečný se bát svatby jen kvůli alibistickému strachu, že už nebude nikdy spát s jinou: „Sex na jednu noc je přeceňovanej. Partnerskej sex, když oba víte, co máte rádi a co chcete, je přece mnohem lepší než nějaká opilecká avantýrka, na které je nejpřitažlivější jen to, že jde o něco nového. S takovou holkou rozhodně nebudeš mít lepší sex než se ženou, kterou sis rozhodl vzít.“

„Určitě to chceš? Jseš si jistej, že tohle chceš udělat?“

Kývnul očima. Spěšně jsme vyběhli schody do bytu. Možná ho trochu opustila odvaha, protože jsme si ještě dlouho jen tak povídali, převážně o svých milostných životech a o mém bývalém příteli z party, kterému mě prý tenkrát záviděl. Pak jsme se konečně dostali na postel.

„O tomhle jsem tak dlouho snil.“

Přitiskla jsem ho k sobě o to něžněji. A on se přitulil, doslova ke mně přilnul. Najednou jako bych to byla já, kdo má větší paže a větší sílu, ačkoli jsem byla tou, která potřebovala obejmout. Naposled jsem se ho zeptala, jestli to vážně chce udělat. Jenže on už nepřemýšlel, už nemyslel mozkem. Když bylo po několika dalších vášnivých i mazlivých minutách jasné, že to nikam nespěje, rychle se oblékl a vyrazil domů. Začalo ho dohánět, co udělal. Nebránila jsem mu. Vůbec, ani slovem, ani gestem, ani pohledem. Teprve když za ním zaklaply dveře, překvapila mě náhlá úzkost, jaká mě zaplavila a úplně se mě zmocnila. Něco uvnitř, hluboko, ale přece, si přálo, aby zůstal přes noc. Nemuseli bychom nic dělat. Prostě by tam jen byl se mnou. Opuštěná místnost a obzvlášť rozházená, ještě teplá postel se mi vysmívaly do obličeje. Musela jsem se zasmát sama sobě. Šlo spíš o takový sebelítostivý úšklebek. Zase nezůstal. Kolik jich už nezůstalo. Nikdo nezůstane.

O něj vůbec nešlo. Ať se ožení, očividně je to holka jeho života. Vůbec mi nevadilo, že to nejsem já. Vadilo mi to ticho. Unikající teplo lidského těla. Protože moje tělo bylo studené.

Daniela, 29

Nejdřív jsem se bála, že přijdu pozdě, protože městská hromadná doprava mi zrovna nepřála, ale naštěstí jsem dorazila tak akorát. Nevím proč, ale měla jsem utkvělou představu, že na tantra masáž se musí přijít v předstihu. S malou dušičkou jsem zazvonila na zvonek, přesně jak stálo v pokynech, a čekala před velkými vraty vedoucími kamsi do dvora. Masér Slavomír, který mi přišel otevřít, vůbec nevypadal jako na fotce na internetu. Byl to on, to jo, ale nevypadal jako masér, nevypadal vlastně ani jako normální chlap. Působil trochu zženštile, byl vysoký, šlachovitý, hodně opálený, a když promluvil, měl strašně tichý medový hlásek. Na první pohled jsem v něj neměla absolutně žádnou důvěru, ale už nešlo couvnout. Teda šlo, vždycky jde couvnout, ale než jsem si stihla cokoliv rozmyslet, vrata už byla zavřená a já stála v průchodu domu.

Masér si mě dovedl do sklepního prostoru upraveného na salon. Vůbec nepromluvil, žádné „jakou jste měla cestu“ nebo něco takového. Vevnitř mi ukázal na sprchu a vysvětlil základní organizační pokyny. Podle instrukcí jsem se osprchovala, zabalila do šátku a usedla na matraci v masážní místnosti, která volně navazovala na koupelnu. Místnost to byla dost malá, asi taková, jakou mají děvky v Amsterdamu v Red Light District, a svítilo tam jen malé světýlko. Další pokyn zněl pootevřít dveře, až budu připravená. Vzala jsem za kliku, ale nic se nestalo, nešlo otevřít. Výborně, jsem tady sotva deset minut a už se mi podařilo zaseknout kliku. V tichu celého salonu (pravděpodobně jsme se tam v tu chvíli nacházeli opravdu jen my dva) bylo moje lomcování klikou celkem dost slyšet. Panika! Nechci tady zůstat uvězněná! Po chvilce mi došlo, že jsem jen otočila klíčem na druhou stranu…

A dál už se všechno děje pomalu i rychle zároveň. Jsem vysvobozená. Usedám na matraci, jako panna před nějakým zasvěcovacím rituálem, a začínám se vážně bát. Masér Slavomír vejde. Má na sobě jen červený mini sarong kolem pasu a něco jako ledvinku. Vypadá jako ultimátní jogín nebo nějaký fetišista. Napadne mě, že má v té ledvince možná kondomy, a začnu se děsit toho, že by to mohlo být opravdu i s happy endem, a přemítám, jak řeknu, že nechci. Ale o to tam přece vůbec nejde. Nebo snad ano? Nevím. Měla jsem si patřičně nastudovat na internetu, co to vlastně ta tantra masáž je. Mám zaplacenou jen seznamovací verzi. Kdo ví, co to znamená. A co teprve asi znamená ta plná tříhodinová verze. Vlastně vůbec netuším, co mám očekávat, dostala jsem masáž jako dárek od kamarádek, abych se prý uvolnila. Takže to očividně potřebuju. Nijak jsem se na to nepřipravila, jen jsem se telefonicky objednala a oni mi podle věku přiřadili tohohle maséra.

Nejprve přijde na řadu úvodní řeč. Posadí se přímo proti mně. Sarong má ale uvázaný pečlivě, takže i přesto, že sedí v tureckém sedu, nikde nic nevykukuje. Vysvětlí mi, s pečlivou volbou slov, že jsem tam přišla proto, abych se uvolnila, ne, vlastně hlavně proto, abych na všechno zapomněla. Abych zapomněla na celý okolní svět. Jo, to bych ráda. A taky se to na chvilku povede. Začne rozsáhle vyprávět o tom, že tam venku se od nás pořád očekává, abychom se chovali podle určitých vzorců, přičemž používá slovo „adekvátně“. V práci musíme být nejlepší zaměstnanci, doma nejlepší partneři, ale tady a teď prý nemusím být nikdo a nic. Můžu se oddat sama sobě, a především jeho příjemným dotekům. Vysvětluje mi, že teď jsem bohyně a můžu udělat cokoliv, protože cokoliv, co bohyně udělá, je božské a smí se.

Začínáme úvodním rituálem vestoje. Ještě pořád mám na sobě šátek. Zavírám oči. Klečí mi u nohou a hladí je. Skoro jako by se přede mnou klaněl. Z nártů se pomalu dostane na lýtka, hladí mě v podkolenních jamkách a postupuje dál, respektive výš, na stehna. Potom se však znovu skloní a políbí mi nárty. Každý zvlášť. To je okamžik, kdy se musím kontrolovat, abych se nezačala smát. A obzvlášť u těch nártů jsem konsternovaná, co se to děje a jestli mi nesmrdí nohy, přestože jsem se před chvílí myla. Teprve potom, co mě takto uctí, se postaví a začne mě hladit i po ostatních částech těla. Po rukou, ramenou, po šíji (tohle slovo jsem vždycky chtěla použít a nyní konečně můžu, protože už vím, kde to je), po lopatkách a zádech, postupně po páteři, hýždích, pak zase zpátky po krku, a tentokrát zepředu, po dekoltu. Trochu zrychleně dýchá a já si říkám, ty vole, to nevím, jestli vydržím. Šeptá mi do ucha, ať si to užiju, a že mi děkuje (?!). Šeptání je trochu nepříjemný, má totiž úlisný hlásek, až se skoro otřepu, když mi do toho ucha promluví. Připomíná mi Jaroslava Duška v Pelíšcích, když se nalaďuje na sex s Evou Holubovou („Evi, vezmi to do rukou!“). Pak ze mě taktně sundá šátek. Už jsem nahá a on mě hladí trochu i po prsou. Stoupne si za mě, velmi pomalu a něžně si mě opře o jednu svou nohu, moji hlavu si položí na rameno a velice smyslně a pomalu mě zase hladí a já už se opravdu snažím uvolnit. Je to velmi příjemné.

Potom mi zašeptá, ať si lehnu na bříško. Bříško. Zní to tím jeho šeptem tak úchylně, jako kdyby se mě chystal znásilnit pedofil. Ale poslechnu. Lehnu si tak nemotorně, s hlavou na jednu stranu, oči mám celou dobu zavřené, nohy dám jen mírně od sebe, načež on mi je roztáhne. Ou! Co asi bude dál? V duchu se děsím a mozek mi pracuje na plné obrátky, ačkoliv bych teď neměla myslet vůbec na nic.

Začíná mi strašně jemně masírovat chodidla a lýtka. Mám jen hodinovou masáž zadní strany, takže toho asi moc nezakusím, ale už jen tohle stojí za to. Připadám si, jako bych až do této chvíle nevěděla, že nějaká lýtka vůbec mám. Poznávám úplně novou část svého těla. Věnuje se jim tak strašně dlouho, je to nádherné, ale zároveň už mám skoro chuť naznačit, že může jít dál. Už se nemůžu dočkat a jsem strašně zvědavá, co bude následovat, protože je to tak moc příjemné. Pomalu se posunuje do podkolenních jamek a na stehna. Doufám, že těm se nebude věnovat tak dlouho jako lýtkům, na to by hodina opravdu nestačila. Ale ne. Ze stehen už se poměrně rychle dostaneme na zadek. Hněte mi půlky, ale tak, že to působí naprosto přirozeně a je to opravdu uvolňující. Jako bych se dotýkala sama sebe tím nejněžnějším způsobem. Jako když jsem si jednou koupila tělový olej s mátou a při jeho natírání jsem se skoro vzrušila.

Pomalinku, polehounku mi zajíždí prsty mezi půlky. Trochu se bojím, abych si neprdla nebo neudělala něco nepatřičného, ale pak si vzpomenu na jeho úvodní promluvu o adekvátnosti a bohyni a je mi to fuk. Uvolňuju se natolik, že dýchám, jako bych spala. Takovým tím nevědomým, hlubokým dechem. Rozevírá mi ruce a já nekladu vůbec žádný odpor. Vezme mi pravou nohu a posune ji do takové poloskrčené polohy. Klečí na mé levé straně a masíruje mě teď takhle z boku. Má tak lepší přístup do, no… Tam. Do jeskyňky, do lasturky. Tato slova bytostně nenávidím, ale do této situace se vyloženě hodí. Už se skoro nemůžu dočkat, až se jí dotkne. Je tak něžný a jemný, až mě samozřejmě napadá, co kdyby mi tohle prováděl některý můj milenec. To bych asi dlouho nevydržela jen tak ležet. Masér mi na začátku připadal skoro až slizkej, teď přemýšlím nad tím, jestli bych řekla stop, kdyby se mě dotýkal nejen rukama.

To je vůbec úvaha k zamyšlení. Ležím nahá někde ve sklepě s naprosto cizím chlapem, kterej je taky nahej (jak jsem nakonec zjistila), smyslně mě tady masíruje a já s tím nemám vůbec žádnej problém, ani jsem se moc nestyděla se vysvléct. Vlastně vůbec. Za posledních pár měsíců jsem dala tolika v podstatě neznámým lidem, že tohle nic není. Je pro mě mnohem jednodušší odhalit zadek než duši. Pro spoustu lidí je to dnes jednodušší. Ale tohle je jiná nahota. Nejde o tu, kterou si potřebuju něco dokazovat a z níž křičí chtíč. Před všema těma klukama jsem neměla problém se svlíknout, za neoholený nohy jsem se styděla až dodatečně, protože jsem tak prahla po tom, aby zaplnili tu díru ve mně. Tu fyzickou, ale hlavně tu psychickou. Adam mi řekl, jakou mám skvělou postavu, Marek, tuším, mi ji ráno po všem taky pochválil, a mně to v tu chvíli zalichotilo, ale stejně jsem ke svému tělu nadále přistupovala jako k nástroji.

Ale dneska je to úplně jiná nahota. V jednu chvíli si opravdu připadám jako bohyně. Snad poprvé se nesnažím si tuto myšlenku vnuknout přesvědčováním se o vlastní výjimečnosti nebo nějakou jógovou mantrou. Ležím tady v naprosto nelichotivé poloze, ale jako bych opravdu byla Kleopatra a on můj otrok.

Z rýhy mezi půlkami se dostává i víc mezi nohy, a já už každým okamžikem očekávám ten dotek TAM, jenže tam on nikdy nesjede. Pomalu mi krouží prstem okolo, dotýká se mých chloupků a v jednu chvíli možná taky trochu pysků, ale dál nezajde. Nejsem vyloženě vzrušená, nejsem ani moc vlhká, ale hrozně chci, aby se mě tam dotkl. Nakonec mi ještě jede trochu víc nahoru na záda, pak mi smyslně přejíždí po bocích, pevně mě sevře někde zhruba pod rameny a trochu důrazněji sjede oběma rukama zároveň po bocích dolů až na zadek a já si v tu chvíli uvědomuju, že tohle je přesně ono, toužím, aby se mě takhle někdo dotýkal, avšak proto, že mě má rád, ne proto, že si potřebujeme vyventilovat sexuální energii. Tak strašně prahnu po doteku. Jakoby moje tělo bylo vyschlou půdou, co nenasytně hltá vláhu. A tou vláhou výjimečně nemyslím žádný dvojsmysl.

Nechci, aby to skončilo, ale cítím, že už brzy nastane čas jít domů. Dotýká se mě rukama, ale najednou cítím i něco jiného. Tolik prstů přece nemůže mít! Snažím si poslepu uvědomit, jak má rozložené ruce na mém těle, takže toto je ruka, tohle taky, ale co je tohle? Až doma mi došlo, že to byl jeho volně visící penis. Kdybych si to uvědomila hned tam, možná bych se lekla, ale zpětně mi na tom nepřijde nic nechutného nebo pohoršujícího. Patřilo to k tomu.

Něco mi šeptá, ale hraje meditační hudba, a navíc si ležím na uchu, na které líp slyším, takže se nakloní až ke mně, zase mi něco zašeptá do ucha, ale já vůbec netuším co. Nerozumím, ale odtuším slovo „počkám“, takže už je asi konec. Otevřu oči a akorát ho spatřím odcházet, sarong nikde, jen silueta nahého chlapa. Zvednu hlavu a ano, na ciferníku už je o hodinu víc. Konec.

Zvednu se na všechny čtyři a teprve teď si všimnu, že na čelní straně místnůstky visí velké zrcadlo. Skoro jako by ho tam až teď někdo vykouzlil. Vidím se v něm, v poloze na všech čtyřech, a sama sobě se podívám do očí. Dneska ale necítím odpor k sobě samotné, odpor z toho, co dělám. Usměju se na sebe a pak ještě jednou ve sprše. Mám ráda svoje tělo. Dokonce natolik, že na sebe jen hodím šaty, bez podprsenky. A nakonec se rozhodnu, že na ten přejezd domů nepotřebuju ani kalhotky, a jdu naostro.

Masér Slavomír na mě nečeká, už šel, ani jsem mu nestihla poděkovat. Vyprovází mě mladá recepční, která se mě ptá, jak se mi to líbilo, a já jí popravdě odpovídám, že musím přijít zase, tentokrát na tu tříhodinovou variantu. Zajímá mě, co bude dál. To už jí ovšem nevykládám.

Vyjdu ven. Už padla tma. Mířím domů, pod šatama nemám nic a cítím se tak svěže a svobodně. Stačí sundat kalhotky a co to s člověkem udělá. Samozřejmě za těch správných okolností… Když se jdu doma vyčurat, zjistím, že jsem úplně vlhká. Asi si ještě udělám hezký večer. Ovšem sama se sebou, s tou bohyní, jíž jsem objevila. Nemám ještě někde ten mátový olejíček?

Kristýna, 27

„Nejste náhodou Karolína?“ přistoupil ke mně týpek v džínsové bundičce s nášivkama a vlasama jako Sid Vicious. Zase tak moc mě nepřekvapil, po očku už jsem ho chvilku sledovala, protože z lidí na nástupišti nejlépe odpovídal popisu fanouška indie-rockové kapely.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bezpečně nešťastní.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.