LUCY FRICKE

dcery

román

AKROPOLIS 2020

Autorka děkuje za podporu Kanceláři pro kulturní záležitosti Senátu města Berlín, Německé akademii v Římě, domu Casa Baldi a domu Ledig House v New Yorku.

Obzvláštní poděkování patří Matthiasi Teitingovi.

Vychází za laskavé podpory Goethe Institutu.

The translation of this work was supported by a grant from the Goethe-Institut.

Originally published under the title TÖCHTER

Copyright © 2018 by Rowohlt Verlag GmbH, Reinbek bei Hamburg

All rights reserved

© Translation Michaela Škultéty, 2020

© Graphic Jana Vahalíková, 2020

© Cover Illustration Hana Puchová, 2020

© Filip Tomáš — Akropolis, 2020

ISBN 978-80-7470-272-3

ISBN 978-80-7470-273-0 (MOBI)

ISBN 978-80-7470-274-7 (ePUB)

Obsah

Boží oko

Všechno zařízeno

Tak jdeme na to

Život taky není žádná sranda

Hrob v Bellegře

Ženy, které vystupují z aut

Loučení s otci

BOŽÍ OKO

Už jsem tu trčela tři dny. V noci se po ulicích honily krysy, ve dne se u fontány di Trevi hromadili turisté. Před muzei stráže se samopaly, podzemní stanice metra, z jejichž temnoty jsem cítila jen špínu, a do Vatikánu se prý mám objednat přes internet.

Nocovala jsem v Babylonu, hotelu nejnižší kategorie, ve kterém dřeli výhradně Korejci. Možná to bylo tím, že jsem do Říma nikdy nechtěla, ale zamilovala jsem se okamžitě. Odjakživa jsem chovala tichou úctu k místům a lidem, kteří si pro sebe jen tak tiše přežívají, kteří jsou si natolik vědomi vlastní krásy, že jim svět klidně mohl vlézt na hrb. To město bylo jako zestárlá primadona, hodně špinavé, jen kostely udržovali v čistotě, zatímco venku holubi káleli na veškeré světové kulturní dědictví.

Chtěla jsem tu jen přestoupit. Z letiště na konečnou metra, do stanice Anagnina, a odtud autobusem do městečka v horách, kde žil někdo, koho jsem chtěla navštívit už deset let. On o tom nevěděl, bylo by mu to jedno, byl už dávno mrtvý. Ovšem i s mrtvými se člověk musí rozloučit, především s mrtvými, a já jsem na tomto muži naneštěstí nezdravě lpěla, skoro jsem ho zbožňovala. Z něčeho takového se časem může vyklubat problém, ostatně ze všeho se jednou může vyklubat problém, zejména z lásky, zejména z mužů.

A tak jsem se vydala na cestu, po deseti letech se člověk může pomalu vydat na cestu, říkala jsem si, a teď jsem trčela tady. V den svého příjezdu jsem stála na autobusovém nádraží, viděla jsem, jak lidé nastupují do vozidla, jemuž říkali pullman a jež zřejmě pokaždé přijede pozdě, je v provozu už desítky let a chybí v něm poslední řada sedadel a taky stěrače. Ale já se už celé dny kodrcala džunglí na korbě pick-upu, nastupovala do v pravém slova smyslu pochybných letadel s vrtulí a seděla na motocyklu, jehož řidič se právě sjel LSD, nejbáječnější trip jeho života, jak mě během jízdy ujistil a dlouze se mi zadíval do očí. Strach nepatřil mezi moje nejtypičtější vlastnosti. Proč se mi tedy nedařilo opustit město? Byla jsem líná, klidná nebo prostě jen zbabělá, jakmile šlo o to, přijmout realitu, pravdy, které se mi vůbec, ale vůbec nehodily? Smrt toho muže?

Na to jsem se ptala sama sebe, když jsem hleděla do kupole Pantheonu, doprostřed toho otvoru, do šedivého nebe nad Římem, do božího oka. O několik metrů dál se zachytil růžový balónek, jeden z těch, co v těchto dnech rozdávali po celém městě před obchody Victoria’s Secret. Takže v kupoli Pantheonu visela tahle zatracená reklama na dámské prádlo a při každém závanu větru se trochu zachvěla směrem k východu, směrem ke svobodě. Stovky zdegenerovaných lidí nedělaly nic jiného, než že té hře přihlíželi, všechny oči byly upřené na růžový balónek, točili to na mobil, a když se konečně vznesl k římskému nebi, začali přihlížející tleskat a jásat, jako by se zjevil mesiáš.

Zatímco to v mé tašce začalo vibrovat, ozvalo se ze všech tlampačů přísné Ticho, prosím ve čtyřech jazycích. Přesto jsem hovor přijala, na druhém konci se ozvala Martha.

„Kde jsi?“ zeptala se.

Podívala jsem se vzhůru do kupole, jako bych se musela ještě jednou ujistit, načež jsem řekla: „V Pantheonu.“

„Ty telefonuješ v kostele?“

„To není kostel, to je největší turistický peklo na zemi. Tady nemůžeš udělat ani krok, jen tak se odsud nedostanu.“

„Prosím tě, zkus to,“ řekla tiše Martha. „Byla bych s tebou ráda chvilku sama, někde v klidu.“

„Jsem v Římě, tady člověk nemůže být sám,“ namítla jsem a snažila se najít cestu davem.

„Co děláš v Římě?“

„Nic, jenom mě napadlo, že sem taky jednou musím.“

„Jsi čím dál tím divnější.“

„Aspoň jsou moje krize s věkem kultivovanější,“ odpověděla jsem. „Vlastně se teď spolu máme opravdu hezky, moje krize a já.“

Prošla jsem kolem těch největších dveří, jaké jsem kdy v životě viděla. Na výšku měly přinejmenším šest metrů, a navíc byly z bronzu. Pokud jsou v nebi takové dveře, nikdy se tam nedostanu.

„Martho, jsi tam ještě?“

Následovalo ano, nebezpečně tenké, jak jsem ho od ní neznala, v tom ano tkvělo něco tak neblahého, že jsem neváhala ani vteřinu. Na nic jsem se neptala, znaly jsme se už dost dlouho na to, abychom věděly, kdy je ta druhá těsně před zhroucením. Martha se rozpláče, a plakat do telefonu je ještě horší než plakat na zadním sedadle taxíku. V telefonu nemůžeš nikoho obejmout, hlas je sotva víc než malíček. Vrátím se, okamžitě, řekla jsem.

Když jsem zavěsila, vykálel se mi na hlavu holub. Že to není příslib štěstí, jsem už dávno věděla.

VŠECHNO ZAŘÍZENO

Letěla jsem prvním možným letadlem, noc byla tak krátká, že v podstatě nebyla vůbec, a tak jsem tedy jednoho pondělního rána kolem půl desáté táhla svůj kufr přes Varšavský most, kde právě skončil večírek. Hosté teď leželi v posteli, ve zvratcích, nebo ještě tančili v nějakém klubu. Minula jsem prázdné láhve od sektu, rozbité flašky od piva a jeden zapomenutý zesilovač. Pod kolečky kufru vrzaly střepy. Za dalším rohem, přímo vedle velkého staveniště, byl můj byt. Schodiště bylo cítit jako sklep, kde vytekl chlast, ticho, které tu vládlo, bylo hluchotou. Dům se přizpůsobil okolí, které neustále prahlo po párty. Pokud chtěl člověk v tomhle hluku přežít, musel mít dům v nějaké díře na venkově nebo práci v zahraničí. Pokud chtěl mít člověk na nájem, doporučovalo se při každé příležitosti pronajímat pokoje lidem z bezútěšnějších zemí, kteří se potom chovali tak, jak by si doma nikdy netroufli. Bydleli jsme chaoticky, bydleli jsme dole a nahoře u sousedů, spali jsme na gaučích, zatímco v našem vlastním bytě turisté lačnící po párty čůrali na parkety.

Žila jsem z toho, že jsem mizela z města. Když jsem potřebovala peníze, odjela jsem někam, kde bylo levněji než tady, a takových míst byla spousta. Zabij investora v sobě, přečetla jsem si nedávno na jednom domě v Kreuzbergu, načež jsem hlasitě a zřetelně zapískala. Žila jsem v téhle čtvrti už tak dlouho, připadalo mi, že mi patří kus koláče, že já sama jsem v podstatě ten koláč. Prodávala jsem svůj domov za 80 eur za noc, většina lidí to tady tak dělala.

A každý čtvrtek jsme stáli se svým coffee to go na demonstraci, abychom zachránili místní obchod se zeleninou před vypovězením z nájmu, když ne rovnou celou čtvrť, společně s lidmi, co sem přijeli, měli látkové tašky s protestními slogany natištěnými sítotiskem, a pak přijeli projevit solidaritu ještě umělci z Charlottenburgu a Prenzlauer Bergu, několik písniček proti čím dál vyšším nájmům a rozprodávání bytů, a poptávka na Airbnb zase vzrostla o dvacet procent. Turisti si koupili naše protestní tašky a později je nosili po New Yorku, Barceloně nebo Dolním Bavorsku. Zeleninu nekupoval nikdo.

Tvář v mém zrcadle vypadala přesně na to, kolik jí bylo, tedy skoro čtyřicet. Vrásky teď na sluníčku zůstávaly bílé. Jako by moje tvář byla rozbitá zevnitř. Krásná jsem byla vždycky jenom v minulosti. Stáří přicházelo přes noc, a přicházelo stále znovu. Dřív jsem ve snu rostla, a brzy se budu ve spánku scvrkávat. Přijde den, kdy se probudím menší. A nakonec zmizím. Někdy jsem se ptala sama sebe, jak to mám do té doby přestát. A každý den víc chloupků v obličeji.

Kluk ze Španělska se vyzvracel vedle záchodové mísy, reproduktory nastavené na maximální hlasitost, v ledničce sklenice arašídového másla, kousek ementálu a jedno pivo, na dřevěné podlaze tři zašlápnuté špačky. José, 24, Madrid. Obraz v ložnici visel vzhůru nohama, José byl zřejmě vtipálek. Byla jsem ráda, že jsem se s ním nikdy nesetkala.

Trvalo mi dvě hodiny, než jsem byt uklidila, osvobodila ho, vyškrábala ze škvír to španělské mládí. Pak jsem si otevřela Josého pivo, sedla si k oknu a dívala se na Sprévu. Byla polovina dubna, řeka ještě byla řeka, a ne místo pro každodenní párty. Nejpozději za šest týdnů budou kolem plout technoparníky a lasery, které z nich září, budou osahávat zdi mé pracovny. Budu pozorovat hysterické rozlučky se svobodou, polonahé muže, a ještě o něco víc nahé ženy, co si myslí, že právě prožívají nejlepší chvíle svého života a nejspíš to tak skutečně je. Fakt, k němuž jsem pociťovala čím dál větší soucit.

Když jsem přišla do baru, Martha tam ještě nebyla. Nebyl tam vůbec nikdo, až na barmana, který leštil sklenice a kterého jsem nikdy předtím neviděla. Martha navrhla místo, svou kdysi nejoblíbenější hospodu, netušila jsem, jestli z bezradnosti, nebo ze sentimentality. Přišlo mi, že už je to celá věčnost, co jsme tu trávili noci, společně s Henningem, se kterým se pravidelně chtěla rozejít, aby si ho nakonec v posledním ročníku vzala. A taky s Jonem, Henningovým největším kamarádem, kterého jsme nemohli zachránit, který si tenhle výčepní pult vybral za svého nejlepšího a posledního kamaráda, nechával tu všechny peníze a vůli, dokud obojí nevyčerpal. Nemyslela jsem na Jona často, už jsme o něm skoro nemluvili, vůbec jsme všichni tři po jeho smrti nějak ztichli. Nedokážu říct, zda bylo to mlčení způsobené věkem, nebo bolestí, zda v tom vůbec byl nějaký rozdíl. Prostě jsme žili dál a žít dál nebylo tak těžké, jak jsme mysleli.

Podívala jsem se ke dveřím, jimiž jak stín vstoupila Martha. Vyčerpaně mě pohladila po ramenou, pak si se zasténáním sedla. Na mě se skoro nepodívala, jen na láhve na zdi.

Martha si někam vyrazila, jen když to bylo nezbytně nutné, přičemž tahle nutnost vycházela vždy zevnitř, nikdy zvenčí. Vnějšek už dávno nepotřebovala. Už přes rok opakovaně přicházela do jiného stavu, byla ve čtvrtém týdnu, v šestém, v osmém, a pak, po potratech, jsme se šly spolu napít, než to všechno začalo nanovo. Během celého toho hormonálního mučení se téměř nezměnila, a na mě z toho div nešel strach. Martha toho vydržela jako kůň. Když jsme šly v neoplodněných týdnech na skleničku, objednávala si jen ten nejdražší alkohol, většinou neředěný, čistý.

Když už, tak už, tvrdila, a obvykle byla po třech skleničkách opilá. Změna, která ještě pořád mátla, ze začátku jsem mívala pocit, že mě Martha přímo opustila. V tomhle věku, v téhle životní fázi, s níž jsem si nedokázala nic počít, jsem měla čím dál míň kamarádů, co vedle mě v baru dokázali sedět vzpřímeně. Moje noci byly stejně dlouhé jako dny jiných lidí. Žili jsme asynchronně, na své koleji už jsem zůstala skoro sama, a z těch několika málo lidí, s nimiž jsem se ještě setkávala, šel strach. Byli to ztracenci, co se mi zakousli do lýtka.

Martha si objednala dvojitou osmnáctiletou whisky a vyčerpaně se ke mně obrátila. Už přes měsíc jsme se neviděly, nemluvily jsme spolu. Nebylo to nic neobvyklého, já byla pořád pryč, ona stále doma, už dávno jsme se nemusely ujišťovat, že jedna na druhou myslíme. Byly jsme tady a taky tady zůstaneme. Seděly jsme spolu a mlčely, jako staří chlápci ve své oblíbené hospodě hned vedle brány fabriky. Poručila jsem si pivo, velké. Vypadalo to na dlouhý, klidný večer.

„Proč jsi byla v Římě?“ zeptala se nakonec.

„Jenom tak,“ lhala jsem. „Vždycky jednou za pár let mě napadne, že by mi třeba pomohlo, kdybych byla věřící. Pak si na den sednu do každýho kostela, na kterej natrefím, a představuju si, jak moc by to bylo lepší, kdybych dokázala věřit v Boha. Sedím tam, kolem ticho, tma, ten vlhkej chládek, na stěnách kříže a fresky, to oddaný utrpení, jako kdyby všechno mělo nějakej smysl. Sedím tam někdy celý hodiny, protože vím, že jakmile vyjdu ven, zase se mi všechno rozpadne.“

„Tys jela do Říma, aby sis sedla do kostela?“

„Nikde nemají tolik kostelů, jeden lepší než druhej, a na každým rohu visí nějakej Caravaggio. Když hodíš do automatu euro, rozsvítí se světlo, a ty na Caravaggia dokonce vidíš. Navíc jsem až teď pochopila jeptišky. U Italů vypadá Ježíš úplně jinak. Není to ten trpící vychrtloun jako u nás, ne, visí na kříži a má svaly. Je to skoro až lascivní. Kvůli takovýmu chlapovi by šla do kláštera každá.“

Vykládala jsem páté přes deváté, abych jí dopřála čas. Kromě toho jsem nechtěla mluvit o pravém důvodu své cesty, něco mě na tom zahanbovalo, zvláště když nemělo jít o mě, ne dnes večer.

Objednala si další whisky, a ještě pořád nic neřekla.

„Co se děje, Martho?“

„Nejdřív mi pověz, co jsi doopravdy chtěla dělat v Římě, kromě zbožňování Ježíše.“

„Vůbec jsem nechtěla do Říma. Chtěla jsem vlastně jet do Bellegry, to je asi hodinu za Římem směrem na jih,“ přiznala jsem.

Tázavě se na mě podívala.

„Chtěla jsem navštívit tátův hrob.“

„Tvůj otec je mrtvý?“

„Tamten ne. Ten druhej ale jo.“

„Máš tolik otců, že nikdy nevím, o kterým mluvíš.“

Martha přeháněla. V podstatě byli jenom tři. Ten hodný, zvaný též Pozounista, ten zlý, zvaný taky Sviňák, a ten biologický, zvaný Jochen. Moje matka se mnou zmizela z jeho života tak brzy, že degradoval na laskavého strýčka, k němuž jsem se chovala co nejzdvořileji. Tu a tam jsme si zašli do restaurace. Nikdy jsem k němu nedokázala cítit nic jiného než lítost. Dokonce ani když si matka vzala Sviňáka, který během dvou let zničil mou předpubertální duši natolik, že jsem se v budoucnu měla potýkat se všemi možnými psychickými a sexuálními defekty. Jediným světlým bodem v celém tom údolí zoufalců, jímž mě matka protáhla, byl Pozounista. Ital, závislák na hazardu, nesmírně atraktivní macho, který mě nosil na ramenou dobrou polovinu dětství a já ho šíleně milovala.

Řekla jsem tedy: „Pozounista.“

„A on má hrob v Bellegře?“

„Pocházel odtamtud.“

„Byli jste tam někdy?“

„Ne, nikdy se tam nechtěl vrátit.“

„To je mi fakt líto,“ řekla.

„Jo, mně taky.“

„Ne, mám na mysli to, že jsem ti to překazila.“

„Sama jsem se tomu bránila deset let, a ještě další tři dny v Římě. To je výhoda hrobů. Počkají.“

„Ano,“ přikývla Martha a podívala se do své sklenice. „Ano. Kvůli tomu jsem ti volala. Tedy přibližně kvůli tomu. Můj otec,“ pořádně si přihnula, „je hroznej hajzl.“

„Já vím,“ řekla jsem, „už ses o tom zmínila.“

Martin otec se prvních třicet let jejího života vyznačoval tím, že byl pořád pryč, i když ho potřebovala. Hlavně tehdy, když ho potřebovala. Vyprávěla mi historky ze svého mládí, které byly dost kruté. Její otec byl jako facka do tváře. Martina matka od něj brzy odešla, načež se několik let opíjel, posléze se znovu oženil a během tohoto manželství na Marthu skoro úplně zapomněl. V tomto bodě se naše dětství podobala, ovšem naše reakce na to byly naprosto odlišné. Martha se po mnoha nezdařených pokusech o útěk rozhodla za každou cenu založit rodinu, aby udělala všechno líp, aby to vůbec udělala, aby byla šťastná, dotáhla to do konce. Ve mně dětství, a ještě víc dospívání, všechny touhy po rodině zaplašilo natolik, že už jen vyhlídky na to ve mně vyvolávaly pocit tísně.

V posledních letech, když Martin otec zestárl a ovdověl, jí volával jednou týdně. Poté, co mu diagnostikovali rakovinu, jí volal tak dvakrát týdně. Dosud s ním nejspíš protelefonovala tisíc hodin, a z toho pět prý stálo dokonce za to. Došlo k debatám, k pravdám a omluvám, dokonce k ujišťování o lásce. Pochopitelně z jeho strany.

Vlastně to není tak špatnej člověk, řekla mi jednou Martha. Ani on to neměl zrovna lehký. Když se dozvíte, odkud dotyčný přichází, které boje vyhrál, a hlavně které prohrál, pak se otevře průplav a proudí jím láska.

Problémem ovšem zůstávalo, co si spolu počít poté, co jste si všechno řekli. Nakonec sedíte v uklizených poměrech, popíjíte pivo a tlacháte o politické situaci. S trochou štěstí si užíváte společné mlčení.

„Až do poslední chvíle bude myslet jenom na sebe,“ řekla Martha. „Pitomý je, že k tomu potřebuje moji pomoc. Včera ráno mi takhle zavolá a vykládá, že všechno je zařízeno a tak. Všechno je pod střechou, povídá, mám zelenou. Říká mi děvenko a prý že: Poslední prosba. A prý: To přece nemůžeš svému nemocnému otci odmítnout. Chci říct, jasně, kdo by dokázal odmítnout poslední prosbu. Pak už aspoň bude konec.“

Nechápala jsem, co se mi pokouší říct.

„Chce umřít, Betty. A já ho mám odvézt.“

„Jak odvézt?“

„Do Švýcarska. Příští týden má termín.“

„Jak to? Tak najednou?“

„Není to najednou. Zřejmě tam poslal svoje podklady už před pár měsíci, snímky z magnetické rezonance, diagnózy, všechno. Vstoupil do toho spolku a zaplatil hromadu peněz. Proto si ode mě taky pořád půjčuje. Celou dobu jsem si říkala, jak je možný, že už nevystačí s penězi. Myslela jsem si, že prostě moc pije, a on místo toho z mých peněz financoval svoji smrt. No není to perverzní? Nejdřív nechá vlastní dceru zaplatit za svou smrt, a pak ho tam mám ještě dovézt.“

Zatímco skoro všichni naši přátelé začali pomalu dědit domy, i když jen z půlky, zatímco jsme se při večeři rozohňovali na téma závěti a dědictví, Martha, která svému otci léta pomáhala z různých nouzí, jak tomu říkal, se jenom lehce usmívala. Rodičovské chudobě nemohl nikdo utéct, pach vždycky ulpěl. Dokonce i chůze všechno prozrazovala, tak vzpřímená, ztuhlá a hrdá, proti jakémukoli útisku, bez jakékoli nenucenosti.

„A on ti o tom nic neřekl? Co ti teda celou tu dobu vykládal?“ zeptala jsem se.

„Nechtěl mě zatěžovat. Chápeš to? Praští tě po hlavě, a pak ti řekne tohle. Nechtěl jsem tě zatěžovat, děvenko.“

Martha si z mojí krabičky vzala cigaretu, což dělala jen tehdy, když byla opilá nebo zoufalá, většinou obojí najednou, a začala kouřit. Po svém. Dívala se do prázdna, zhluboka vdechovala, přemýšlela. Martha si dávala deadliny, i pro přemýšlení. Až tu cigaretu zamáčkne, bude rozhodnutá. Na obzvlášť těžká rozhodnutí si kupovala doutník. Položila jsem krabičku vedle její sklenice.

„Ne, děkuju,“ řekla. „Tahle by měla stačit.“

Svraštila čelo, tušila jsem, co to bude znamenat pro mě. V té vrásce se skrývala prosba, něco, co jí bylo zatěžko vyslovit, o čem nevěděla, jak to má nadnést. Nakonec jsem jí sebrala z ruky filtr, který začínala kouřit.

„Já to nedokážu,“ řekla. „Nemůžu už ani řídit auto. Nezvládnu to. S otcem na místě spolujezdce, poslední hodiny spolu.“

Od té havárie si Martha nikdy netroufla sednout znovu za volant. Od nehody, o které jsme si nejdřív mysleli, že jsme ji všichni čtyři přežili, a jež všechno změnila. Která Jonovi rozřízla tvář, a nakonec ho přece jen stála život. Martha si od nikoho nenechala vymluvit, že na nehodě nenese vinu a jednou řekla mně a Henningovi, ať se o to už dál nepokoušíme.

„Mohl by řídit Henning,“ navrhla jsem.

„Henning otcem pohrdá, vždyť víš. Musel by se zakousnout do volantu, aby na něj celou dobu nekřičel.“

„Rozumím,“ řekla jsem.

„Kromě toho to od otce nemůžu chtít.“

„Chtít co?“

„Aby to s Henningem vydržel.“

„Jste manželé, dokonce jste šťastní. Chcete mít dítě. Kromě toho je Henning nejlepší chlap na světě.“

Přinejmenším jsem si to myslela. Z prostého důvodu: Henning Marthu miloval. Rozhodl se pro ni způsobem povzneseným nade všechny pochybnosti, a láska je koneckonců právě tohle: rozhodnutí.

„Otec ho má za ztroskotance.“

„Nevím, Martho, to přece není pravda. Bylo by nejspíš dobře, kdybyste to podnikli ve třech.“

„Ne!“ Martha zvedla hlas. „Musíš to udělat ty.“

Viděla jsem jejího otce jen jednou, bylo to před více než deseti lety, a kromě vlhkého stisku ruky jsem si na nic nepamatovala.

„Zavezeme ho tam, on vyprázdní pohár, a pak zas pojedeme domů.“

„Bez něho?“

„Říkal, že se tam postarají o všechno, převoz těla a tak.“

Dokonce i kdyby to tak bylo, nedokázala jsem si představit, jak by to mělo probíhat. Jak vezete někoho na smrt? O čem se máte cestou bavit? Co člověk jí? Smí člověk vůbec jíst? Můžeme poslouchat hudbu? Myslet si o krásné krajině, že je krásná? Co k čertu v posledních dnech a hodinách smí člověk chtít?

Martha plakala. Jen levým okem, pravé zůstalo suché. Uměla plakat jen jedním okem. Co ji znám, byla v pláči levačka.

Když jsem ji vzala do náruče, cítila jsem, že je v křeči, jako by celé hodiny stěží dýchala, jako by se rozhodla zadržet dech, než bude po všem.

„Chce zmizet ze světa dřív, než bude mít velké bolesti. Nejspíš bychom jednaly stejně,“ řekla jsem, já, mistryně v mizení, která projela půlku světa, aby předešla jakékoli bolesti, která však v mém případě nikdy nebyla fyzická. Tělo jsem měla záviděníhodně zdravé.

„On má ale zůstat,“ prohlásila Martha. „Má mi volat každej den, dokud se nezhroutí. Poznat svý vnouče, už to fakt nemůže trvat dlouho. Musí přece chtít vidět, co z nás všech bude. Nemůže přece jenom tak říct: Děkuju, to mi stačí, už jsem toho viděl dost.“

„Ale jo, může.“

Přikývla.

„Někdy by mi bylo milejší, kdyby holt zůstal tím mizerným otcem, jakým byl prvních pětatřicet let. Řekla bych mu, táhni k čertu, tam patříš, a pak bych mu na pohřeb poslala věnec. Ale on se začne chovat mile krátce před smrtí, to je fakt podraz.“

„Řekla jsi mu to?“

„Samozřejmě že ne.“

„Že bys chtěla, aby to nedělal.“

„Nepokoušej se mi to rozmluvit, řekl, a já to pochopitelně stejně zkusila. Brečela jsem, on brečel, a potom zavěsil. Za deset minut mi esemeskou poslal termín. Nic víc. Neumí moc dobře ťukat na telefonu.“ Martha se sesypala.

„Jenomže i kdybych mu to dokázala rozmluvit, zodpovídala bych za všechno, co přijde. A že teď nepřijde nic moc dobrýho, to vím taky. Nejspíš bych si vždycky myslela, že nesu vinu za jeho bolesti.“ Podívala se do své sklenice.

„Kdy je ten termín?“ zeptala jsem se.

„Ve čtvrtek,“ řekla, „ve dvě. Musely bychom ho vyzvednout v Hannoveru a pak jet jeho autem. Je to starej Golf, ale on chce, aby se jelo jeho autem. Chce, aby ho někdo odvezl, když sám už řídit nemůže. Auto stojí už přes rok v sousední ulici.“

„Nemůžeme jet vaším autem?“

„Trvá na tom, že se pojede jeho Golfem. Však to znáš: Vzpomínky, sentimentální pocity, kde všude tím autem byl, kdo všechno v něm seděl. To auto je jeho kámoš. Jednou za pár týdnů ke Golfu zajde, sedne si dovnitř a dá si s ním pivo. Takže, jestli tam pojedeme, tak jeho autem.“

„Benzín, nebo diesel?“ zeptala jsem se.

„Jakou to hraje roli?“ Martha se tvářila pochybovačně.

„Ráda se držím praktických věcí.“

„Benzín. Myslím.“

„Čtyřdveřový?“

„Jo, proboha, a kufr má taky. Prostě Golf.“

Z představy, že finální jízdu podnikneme zrovna v Golfu, mi bylo smutno. Objednala jsem si druhé pivo a k tomu bylinný likér.

„Kde ve Švýcarsku to vlastně je?“

„V Churu,“ řekla Martha. „Z Hannoveru je to asi osm set kilometrů. Nemyslím si, že to zvládneme za jeden den. Už není nejmladší.“

Zoufale si odfrkla, levé oko pořád ještě vlhké.

„Tak někde přespíme,“ navrhla jsem a Martha se zeptala, kde bychom, prosím pěkně, měli přenocovat, nemůžeme přece strávit noc na odpočívadle na dálnici nebo v Norimberku či ve Würzburgu. Prý už se na tu trasu dívala, přemýšlela, kde by se dala strávit poslední noc, a zjistila, že celá tahle země se k poslední noci vůbec nehodí. Německo je na poslední noc příliš bezútěšné.

Martha praštila dlaní do barového pultu, načež barman zvedl hlavu a doporučil nám Bodamské jezero.

„Lindau,“ řekl, „víte, já odtamtud pocházím a na Bodamské jezero nedám dopustit. Jeďte do Lindau.“

Pokud člověka nic nenapadá, může pomoct, když udělá to, co mu řeknou ostatní. Někdy je lepší nechat se unášet.

„Dobře,“ řekly jsme, „Lindau“. Pak jsme se zadívaly do skleniček a přemýšlely o svých vlastních posledních nocích.

„Hlavně umřít v posteli,“ tvrdila Martha. „Hlavně ne sama. Výhled na něco by byl fajn, nemyslím teda zrovna hotelovej pokoj v New Yorku s oknem do větrací šachty. Postel s výhledem na moře, na místě, na který nemám žádné vzpomínky. Nechtěla bych umřít nikde, kde jsem byla jako mladá. Nestojím o kruh, co se uzavře. Jako by člověk byl jenom opakováním sebe sama. Možná nějakej řeckej ostrov. Jo,“ uzavřela, „něco takovýho si dovedu představit.“

„Já bych nejradši odbočila z nějaké pobřežní silnice,“ řekla jsem, „pro mě za mě, třeba na řeckém ostrově. Hlavně, abych neměla čas o všem znovu přemýšlet. Hlavně nechci zároveň myslet a umírat.“

TAK JDEME NA TO

Zatažené závěsy, umyté nádobí, čtyři zabalené krabice a prázdná skříň. V bytě bylo všechno připravené, aby ho mohl opustit. Kurt stál na chodbě, stál zpříma v dceřině objetí.

Když se Martha narodila, byla to novostavba. Tenkrát se sem nastěhovaly mladé rodiny, dnes v těch smutných sociálních bytech umírali rodiče, co tu zbyli. Většina dětí odsud utekla, někteří snad jako Martha díky studiu, zahraničním pobytům a přestěhování do hlavního města. Mně to všechno připadalo povědomé, i když jsem tu nikdy nebyla. Já jsem vyrostla na hlavním dopravním tahu v Hamburku v domě, který vypadal jako tenhle, v bytě, ve kterém jsem každý předmět nenáviděla. Nikdy jsme o tom nemluvily, o dětství jsme si vyprávěly jen anekdoty, jimž jsme se nedokázaly smát. Jako bychom spadly z nebe, nebo spíš jako by nás z něj někdo srazil. S Marthou jsme se poznaly, když nám bylo dvacet, a už tehdy jsme od sebe svůj původ oddělily, ne snad čistým řezem, zato důsledně, a já až teď v tomhle bytě, ve třech stísněných místnostech se stěnami zahnědlými od cigaret pochopila, že nás právě tahle minulost beze slov spojuje.

Kurtova zavazadla se skládala z růžového dětského kufru, igelitky z Lidlu a hliníkové berle. Všechno ostatní zůstane tady, Martha se musí postarat o vyklizení bytu, požádal ji o to.

Byla to poslední věc, kterou zbývalo udělat. Vyklidit byt, vzít každou věc do ruky, uschovat vzpomínky, zabalit je do krabic, poplakat si nad fotkami, nad pohlednicemi, které mu poslala a o nichž netušila, jak pro něj byly důležité. Vyklidit. Vymazat.

Nikdy toho moc nenamluvil. Byly jsme dcery otců, kteří si až v důchodu našli čas, aby s námi mluvili. My jsme jim vysvětlovaly internet a oni nám počasí. Láska přišla tak pozdě, že jsme si s ní jen sotva mohly něco počít. Jen jsme ji přijaly, s vděčností. Ale dávat jsme mohly jen málo a vracet už vůbec nic.

„Posaďte se přece,“ řekl Kurt, a dokonce nám uvařil kávu, i když on sám už ji nesnesl. Byla tak hořká, že jsme ji taky nesnesly, ale to jsme mu neřekly.

Nad dubovým příborníkem byla žlutá čtvercová skvrna. Další světlý čtverec byl vedle televize. Obrazy ještě nebyly pryč moc dlouho, v porovnání se zbytkem stěn byla místa po nich přímo bílá. Všechno, co se dalo zpeněžit, už z bytu zmizelo. Hranice mezi minimalismem a chudobou byla tenká, avšak zřetelná. Nic tady nikdy nemělo styl. V kuchyni už stálo jenom sklo do sběru.

Seděly jsme na prosezených polštářích sedačky, která kdysi patřila ke každému úředně uzavřenému manželství, nejspíš ji musel splácet ještě dlouho poté, co ho žena opustila. To, co zbylo na konci manželství, byl gauč, na kterém se člověk mohl opíjet nebo zastřelit.

„To je hezký, že pojedete s náma,“ řekl mi Kurt. „Kdo má to štěstí, že může cestovat se dvěma tak hezkýma ženskýma, že?“

Přikyvovali jsme všichni tři, a já měla strach, že s tím vůbec nepřestaneme. Tohle kývání proti ztrátě řeči. Co už jsem toho v životě odkývala, jako bych byla reinkarnací psíka s kývací hlavou na baterky. Patřila jsem k tomu typu lidí, kteří sedí na židli v kuchyni a přikyvují, když je někdo opouští. A takhle budu příštích osm hodin sedět za volantem. Budu civět na cestu, kývat hlavou a zatínat zuby. Měla jsem si sebou vzít svůj chránič proti skřípání zubů.

Kurt se rozhlédl po pokoji a pohladil přitom opěradla křesla. Nebyla tu žádná zvířata ani rostliny, a nahromaděná něžnost se musela koneckonců nějak projevit.

„Jo,“ řekl. „Tak jdeme na to?“

Jako první vyskočila Martha s netrpělivostí, kterou jsem u ní neznala. Možná doufala, že se něco změní, když bude na tyhle poslední hodiny dost tlačit.

Snesla jsem Kurtův malý růžový kufr dolů a čekala venku. Klidná ulice, ze které už děti dávno utekly, naproti hřiště, s houpačkou na růžových řetězech. Jak se rozloučit se čtvrtí, která zemřela už před vámi?

Ze schodiště jsem zaslechla, jak Kurt vypráví sousedce něco o dovolené ve Švýcarsku, s dcerou, jo, budou se mít hezky, docela určitě. Kdo tomu má věřit, říkala jsem si. Kdo dnes tráví dovolenou ve Švýcarsku, když je levnější letět do Španělska?

Sousedka se hlasitě zasmála, popřála mu všechno dobré, aniž by tušila, oč jde, a zavřela dveře.

„Tak jdeme na to,“ řekl Kurt znovu, když stál na ulici vedle mě, a šel napřed, ťukal berlí do asfaltu. Tu větu uslyšíme ještě hodněkrát, tím jsem si byla jistá. Kdykoli je jasné, že nikdo nemůže, nikdo si netroufá, musí se najít někdo, kdo řekne: „Tak jdeme na to.“ S touhle větou si lidi vyrážejí zničit život.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dcery.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.