egon
bondy

dlouhé ucho

Vychází za laskavé podpory Ministerstva kultury ČR.

© Egon Bondy – heirs, 2020

© Graphic Design & Cover Photo Petr Krejzek, 2020

© Editor Martin Machovec, 2020

© Filip Tomáš – Akropolis, 2020

ISBN 978-80-7470-279-2

ISBN 978-80-7470-280-8 (MOBI)

ISBN 978-80-7470-281-5 (ePUB)

Obsah

Dlouhé ucho

Autorská poznámka

Ediční komentář

Smrt mu šla v patách. Věděl to od zimy. Toto byla jeho poslední úřední cesta. Jel na mezku dost starém na to, aby šel krok co krok a vybíral si sám pohodlnou cestu. Seděl na sedle bokem, mezek ho jen pomalu kolíbal. Nikdy se řádně nenaučil novému způsobu jezdit obkročmo. Snad proto, že se mu nechtělo nosit ani kalhoty, ale popravdě řečeno proto, že byl na tyhle věci líný a z lenosti vyplynula i nešikovnost, které už se prostě nezbaví. Jel sám, bez služebního doprovodu, na nějž měl právo, ba byl jeho hodnosti přímo předepsán. Ale tak jak měl rád lidi na vesnici, tak nesnášel úřední služebnictvo a vojenské biřice, kteří prostě celý den nezavřeli hubu a jejichž tupost ho přiváděla přímo do varu. Dávno si vymínil, že na kratší cesty bude jezdit sám. Jen když to mělo být na pár týdnů či měsíců, musel s sebou vzít doprovod nosičů a vojáků, protože nemohl nocovat a stravovat se po vesnických chajdách a zemljankách soustavně, a jen sama péče o šatstvo atd. atd. přesahovala jeho trpělivost. Jinak to bylo na kratších, několikadenních cestách. Oblékl se do cestovního, vak na zadku koně stačil na zásobu jídla, a jak si v noci lehne, mu bylo dost jedno. Pravda, vždycky chytil blechy, ale od čeho byli zas palácoví služebníci, než aby mu je pak z šatů vyklepali. Věděl, že kvůli tomuhle cestování nad ním náfukové ohrnují nos. Jednou, když se vrátil a musel jít hned do palácové dvorany, někteří si ostentativně nosy zacpávali, ale to bylo opravdu jen jednou, protože je tak zpražil pohledem, že se víckrát neodvážili. Ano, pravda, neměli ho rádi, měli ho za blázna, čekali, že už natáhne bačkory (asi si někteří brousili zuby na jeho místo, ale to je převezl, císaři už určil svého nástupce), ale báli se ho, protože kdovíjak dávno se rozšířila pověst o tom, že je ve styku s duchy, které může na každého poslat. Nejdřív ho to rozčilovalo, protože v jeho očích to byla pohana, která snižuje důstojnost skutečného učence, ale pak toho využíval. I císař se proto snažil k němu chovat s většími ohledy, než se mohl nadít. Byl sám. Byl sám a opuštěn a to v něm v posledních letech kupodivu rostlo, místo aby to stárnutím ubývalo. Žena dávno byla mrtvá a o syna, který se dal na vojnu, neměl zájem. Ani z toho vzdáleného státu o něm neměl zpráv a nesháněl se po nich. Syn ho přijede pohřbít, to se dalo bohužel čekat, a bude dodržovat smutek, než určitě, doufejme aspoň, se na něco vymluví a z tří let ho zkrátí na tři měsíce. Dost na tom, že mu bude každoročně přinášet oběti. Bylo mu to předem protivné, aniž věděl proč. Prázdná obřadnost! Syn k němu neměl žádný vztah a teď si jeho tabulku postaví doma na oltář a bude mu pálit kadidlo. Směšná představa. Blbost. No jo – skoncovat s tímhle kultem pro prosté lidi prostě nelze. Drží je to pohromadě. Říše na tom stojí. Ale co je to vůbec za říši! Dávno je pryč, kolik let se tu už neobjevil holdovat ani žádný markýz a hrabě, a vévodové, kteří se klidně jeden za druhým pojmenovávají králi, ti už vůbec tenhle dvůr neberou na vědomí, ani dary neposílají, což je pro dvořany včetně něho dost bídné, protože dobře víme, že už nemáme z čeho žít.

Teď tomu všemu bude přece jen konec. Podle toho, co poznává z pečlivého sebevyšetření, mu zbývá tak půl roku. Jin ve slezině a jang v játrech se úplně rozhasily, blokují srdce a plíce, a nadto z jejich promíchání v něm roste nádor. Může ho už hmatat. Nebolí. Zatím. Roste jen. Zná ty příznaky. A hlava, a hlava se mu točí a zamlžuje. Všecko skončí v mlze a tmě. Kéž by ve spánku. Ale to je jedno, protože Cesta jde svojí drahou a od té doby, co jako nezralý mladík se ji snažil přejinačit, už jí jen naslouchá a dává se vést. Proto byl jeho život tak málo obtížný. Vše se řešilo samo. Vyskytlo-li se něco nepříznivého, stačilo jen počkat. Tak tedy i teď. Počká si. Cesta se neřídí principy humánnosti, ale zařizuje vše správně. Nepřipustí si, aby mu obavy z útrap konce přerostly přes hlavu. Nějaké žel bohu asi budou. Ale budou-li, bude to patřit k věci. Vždyť i jako novorozenec přišel na svět zřejmě v bolestech a křičel, plakal. A bylo to nakonec dobré. Jestli ho Cesta povolala do života, zas ho z života vyjme a bude to v podstatě jednoduchá a krátká operace. Pár dní. Snad ani to ne. Nemyslet na to. Zbytečnost. Ukončit a jít od toho. To je to, čeho se má moudrý člověk přidržovat. No tak ukončí život a půjde od toho včas, s klidem a bez vzpírání se. Ostatně – zažil toho dost. Víc by se mu už ani nechtělo. Snad to právě dosvědčuje, že už je čas jít od toho? Přežírat se na hostině, když už nemám chuť – to přece udělá jen malý člověk. Ten se stále bojí, a možná proto žere i na hostině přesmíru, že třeba má vnitřní strach, že se už víckrát tak nenacpe. Malí lidé ze strachu prostě nevycházejí a sami nevědí proč, strach je v nich už tak zakořeněn, že provází všechno jejich jednání, aniž by byl důvod a aniž by si dokázali uvědomit, že není důvod, protože si na něj tak navykli, že kdyby ho z nich někdo náhle sejmul, propadli by úplnému zmatku. Špatné to je s malými lidmi a jak s nimi má potom člověk jednat.

To ho přivedlo k tomu, že si připomněl, že zanedlouho bude muset jít se ohlásit u císaře. Ne-li ještě dnes, tak bohužel možná zítra. Připadalo mu, že ten mezek jde nějak zbytečně rychle, ale vždyť ve skutečnosti sotva nohama plete.

Jak holt má jednat s malými lidmi, když jsou vladaři. Pitvořit se zas a znova. Celý život ho to mrzelo, v poslední době mu to leze přímo krkem.

Jaro bylo v rozpuku. Vál studený a silný západní vítr jako obvykle. Jak jel na sever, sedl si tak, že se mu opíral do zad a nefoukal do tváře, ale cesta se kroutila, mezek, jakkoli i ten se snažil uhýbat před větrem, šel, jak chtěl, dával víc pozor na výmoly a na kameny a stařec byl ve skutečnosti profoukaný do kosti, jakkoli naplno svítilo slunce. Všechno už se odělo listím, ovocné stromoví bylo v plném květu, podél cesty divoké květiny, na všech polích rolníci v plné práci. Již včera vyjel z oblasti, kde ještě sem tam projížděl hlubokými lesy. Tady, blíže hlavnímu městu, zůstávaly už jen ojedinělé malé hájky a bambusové houštiny, zato po všech mezích a zahradách při vsích jabloně, švestky, kdo ví co, hlavně morušovníky. Ty krásně kvetly. Bylo vidět, že o ně pečují víc než o jiné, však jakou spoustu listí z nich denně museli nasbírat! Musel přiznat, že co se tak rychle rozšířilo železné nářadí, rolníkům bylo hej. No – bylo by jim hej, kdyby hned i nezvýšili daně. Takže práce udělali dvakrát tolik co v dobách jeho mládí, ale měli se pořád stejně. To jest bídně. Na polích často tahali železný pluh – za jeho mládí to byla jen socha z tvrdého dřeva – mladí synové, někde i ženy. Zdaleka ne všichni rolníci měli buvoly, podle mezka se poznal ten nejbohatší. A to jsme ve státě, který není postižen válčením. Jo. Však on za to taky nestojí. Je to jen placka, kterou skoro celou by přehlédl z vysoké hory. Být malý a slabý je výhoda. Aspoň v tomhle státě, jemuž nominálně podléhalo celé Podnebesí. Jiné státečky žel se už ani neudržely. Stačí, co pamatuje za svůj život: sousední je převálcovaly jeden za druhým. Větší ryba menší žere. To by snad se dalo ještě akceptovat. Ale že pak státy, které takhle zesílily, nestrojily než jednu válku za druhou, že místní markýzové, hrabata, ba i obyčejní baroni jen tím víc se rvali a to, co máme, je prostě stav všeobecné války, ať už je to válka výbojná nebo občanská, to je doklad toho, že malé státy, když už jednou byly, měly zůstat. Když se velký stát nedokáže sklonit před malým, nezíská nic. Malý válkou dobyde, ale vnitřní válce tím nejen nezabrání, ještě jsou danou příležitostí podněcovány. V zádech velkých armád na hranicích rebelují noví mocichtiví, a kdo mře, je venkovský lid, ne ti „hrdinové“ na svých válečných vozech. Ti si dají setsakra pozor, aby si moc neublížili – je to jedna banda.

No my tu máme tedy mír. Kdoví na jak dlouho, ale zatím nic nehrozí. Někdo musí udržovat obřady za celé Podnebesí, a jak víme, tak není náš státeček o moc větší, než jsou areály říšských oltářů a císařských hrobek a polí k nim potřebných rolníků. Máme tu, pravda, hlavní město říše, ale kde je jeho někdejší lesk. Za můj život se tu věru dost málo co postavilo, tak-tak, že vůbec to, co zanechaly předcházející generace, nespadlo. Před pár desítkami let ještě vévodové přispívali na údržbu. Dnes je to nad možnosti pokladny, která by se měla zvát spíše kasičkou. Vždyť to už je jen pár truhel v císařově ložnici. A já chápu, že z toho už nic nedá. Buďme rádi, že zatím aspoň nezastaví obětní trojnožky. Byl by toho schopný, kdyby se nebál, že by si pak osoboval právo na nejvyšší obřady kterýkoli král. Tak zatím stojej v chrámě, ale já ho viděl často šilhat po nich a přepočítávat v duchu, kolik peněz by se z nich dalo odlít.

Mezek se zatím přiblížil už na dohled Lojangu. Ještě ani ne půl dne cesty a budou v paláci. To by bylo rozumné dát si pohov. Tady ve vesnicích jsou dobré hostince. V končině, odkud se vracel, nocoval většinou jen v chatrčích, v nichž někdy dokonce nebyla ani pec, na které by se natáhl, takže to nebyl velký rozdíl od toho, spal-li pod širým nebem. Aspoň nechytil ty blechy. Živil se plackami, které si vzal s sebou, takže teplé jídlo by mu docela přišlo vhod. Rozhodl se, že zastaví v příští vesnici.

Přestože neměl úřední šat, bylo vidět, že je zámožný a že zřejmě není kupec, ale že nějak patří ke dvoru. Když bylo potřeba, nasadil si úřední čapku, ale pak se prostí vesničané většinou zas báli, a tak ji měl zastrčenou v chalátu a na hlavě měl jen obyčejný městský klobouk. Chtěl-li však v hospodě slušnou obsluhu, bylo lépe si čepičku nasadit. V bezprostředním okolí hlavního města měli hostinští ve zvyku být drzí. Cestujících bylo vždycky dost.

Vesnice byla jako všechny ostatní. Hliněná, nanejvýš omítnutý bambus. Vesničané byli na polích a náves byla až na hejno dětí prázdná. Podle vývěsního štítu našel hospodu a hned litoval, že nevyužil svých možností a nezašel k nějakému bohatému sedlákovi. Byla to hospoda zřejmě nedbale vedená a pro klientelu z řad podomních obchodníků, profesionálních pobudů a potulných nevěstek, které musely z těch či oněch důvodů utíkat z města. Ještě tu také s oblibou chlastali vojáci a sluhové urozenců. Pro slušného člověka to věru místo nebylo. Ale už se nedalo nic dělat, jak slezl namáhavě z mezka, pocítil, že je celý rozlámaný, vlastně měl hřbet celý strnulý a nohy od nepohodlného sedla naběhlé jak konve. Aspoň trochu natáhnout se.

Hostinský skutečně byl krobián. Stařec měl sice na čepičce odznak své vysoké hodnostní třídy, ale nezmohl se na důstojný krok a jen se došoural k peci, na kterou si prostě bez ptaní lehl. Šenkýř se ale podíval ven, a když neviděl žádné služebnictvo, tak si pomyslel, že to je dědek, který už neslouží či snad čepičku někomu šlohnul, a podle toho se choval. Div že ho nehnal z pece dolů. Stařec neměl náladu se hádat, a tak zacinkal v rukávu šňůrkou peněz. To zlepšilo situaci natolik, že si mohl objednat misku nudlí, zeleninu a víno. Jak tušil, porce byly malé, misky natlučené, hůlky mastné, což mu připadalo dost odpuzující, a tak si je kapesníkem dlouho otíral, jen víno bylo v pěkném poháru a dobré. To byl asi hlavní artikl hospody. Malé porce byly ale starci vhod. V posledních měsících ho nejen přešla chuť k jídlu, ale žaludek se mu vzpouzel pojmout něco víc. Ležel na boku a pomalu jedl. Kdysi, ještě tak před deseti lety, měl venkovské hostince docela rád, i ty nejchudší. Hodně se v nich navysedával, protože tam mohl vyslechnout mnoho vyprávění a slyšet takové písně, které jinak by byl z rolníků těžko dostal. V hospodě bývali pod parou a zapomínali na nevnucujícího se hosta a lehko se rozveselili. Písně, které takto vyslechl, nebyly většinou věru pro zaznamenání v ústředním archivu, byly to víc než často sprosté oplzlé slátaniny, ale někdy se objevil skvost, který sice také nebylo možno zapsat, ale který si dobře zapamatoval. Byly to písně, které si dělaly nevybíravým způsobem posměch z dvora, z poměrů v říši, z úředníků i vojevůdců – anebo naopak písně tak plné hořkého záští vůči vládnoucím, že by je nahoře nikdo rád neslyšel. I ty, ba právě ty, si vštěpoval do paměti, neměl bezdůvodně přezdívku Dlouhé ucho: co uslyšel, to už mu z hlavy nevymizelo. Často poznával, že to jsou písně starobylé, poměrně snadno bylo možno rozeznat tak jádro od pozdějších nebo současných přídavků, a právě ty nejstarší ho zajímaly ovšem prvořadě, však ty současné byly vlastně vesměs na jedno brdo, čemuž se nebylo co divit. Ti, co je skládali, respektive improvizovali, nepozorovali za svého života nic než to, že všecko je čím dál horší, krutější, nesnesitelnější. Tady, ve vyvolené krajině míru, to nebylo tak příznačné jako ve vzdálenějších krajinách říše. Proto taky zde kolem hlavního města tak často nevycházel na výzvědy, ačkoli na druhé straně tu bylo taky co sbírat: překvapivě jemné písně milostné, písně zrozené v klidném klimatu, kdy lidé jsou schopnější volně kontemplovat, písně často plné pokojné rolnické moudrosti, která ve vzdálenějších končinách byla trpká a tvrdá. To však už bylo dávno pryč. V hospodě se musí pít, vodu vám tam neradi nalívají, a on už pijatiku nesnese. Mrzelo ho to často. Píval kdysi rád. Ale to se taky musí sedět dlouho do noci a na to už taky nebyl. Teď o polednách byly ovšem hospody prázdné, pokud tam nelelkovali pobudové a žoldáci, jejichž zpěv prostě neposlouchal.

Teď, když dojedl, pocítil únavu ještě více. Aby si zajistil benevolenci hospodského, hned platil. Zde mohl užít měděňáky, jež odpočítal ze šňůrky, tady už byli na tuto vtipnou novotu přišlou z Čchinu zvyklí, na vzdálenějších výpravách ještě měděňáky odmítali a on s sebou musel vláčet neskladné a těžké bronzové peníze ve tvaru miniaturních sekyrek a lopatek. Dal dobré spropitné, natáhl se na kchangu a upadl do dřímot.

Když se probudil, ve stínu místnosti se nejprve lekl, že zaspal, ale s lehkostí slezl z pece a ve dveřích viděl, že slunce stojí pořád ještě vysoko. Co naplat – dorazí do paláce ještě dnes. Schoval čepičku, nasadil si slamák a posadil se na mezka. Pomyslel si, že ho potěší, až si dá po návratu lázeň. K císaři večer už nemusí.

Již velký kus cesty před hradbami začínala předměstí chudáků a boháčů. Boháči měli kolem svých sídel vysoké zdi z udusané hlíny, takže bylo sotva vidět koruny stromů a mezi nimi střechy vznosných budov. Některá sídla byla co do rozlohy obrovská. Ve stěně do ulice byla zavřená rudá vrata zdobená bronzovými hřeby nebo na sloupech terakotoví draci či lvi. Na draky neměli boháči podle starých řádů nárok, ti byli vyhrazeni císařskému dvoru, ale dnes již na to nikdo nedbal. Před vraty očumovali ozbrojení strážci. V bezprostřední blízkosti, často na zeď nalepené, byly chatrče taktéž z hlíny nebo z proutí hlínou jen omítnuté. Polozemljanky se vyskytovaly tady už zřídka a ne tak na očích, bylo by nutno pustit se hloub do změti uliček, tam by je člověk nalezl. Tenhle druh lidí starce nikdy nezajímal. Podle jeho mínění to byli darmošlapové a kriminálníci, i když si s hořkostí vždy připomínal, kolik mezi nimi bylo těch, co původně byli také rolníci a hlad je zavál až sem, kde bylo možno hledat jídlo v odpadcích. Chajdy a domky podél hlavní ulice patřily těm, co se jim vedlo pořád ještě dobře. Řemeslníkům, podomním obchodníkům, hokynářům, ale i zastavárníkům a lichvářům, kteří skrývají bohatství za nuznou fasádou a někde pod podlahou mají zakopaný drobný poklad. To však nebyli ti skutečně bohatí darebáci své branže, takoví seděli za hradbami, císaři rovnou pod nosem, a měli domy, které se honosily dvojím, ba až trojím podlažím a ovšem hordou ozbrojených strážných a zástupem služebnictva. Ne ve všech hlavních městech, která poznal, tomu tak bylo. Třeba u Čchinů museli být pořádně zalezlí v postranních uličkách a dávali si převeliký pozor, aby žádnou reprezentací nebudili pozornost. Pro nepracující se tam ruka zákona vznášela vždy nebezpečně nízko nad hlavou. Tady ale nebyly ani nové zákony a ani už staré řády, a tak se bohatí a zvláště zbohatlí roztahovali s pocitem bezpečí a vždy zcela ostentativně.

V bráně hradeb vlastního města byla pasová kontrola. Opět si nasadil svoji čepičku a předložil doklady. Možná že ho dokonce i znali, vyjíždíval ven často a byl pro některé lidi známou figurkou, jestliže neznali, byli to přece jen císařští vojáci, kteří znali předpisy, a tak mu po nahlédnutí pečetě vzdali patřičnou vojenskou poctu. Za branou začínal jiný svět. Zde byla městská policie, která byla stejně přísná jako jinde, i když dvůr sám už byl bez moci, a domy a ulice musely být udržovány v pořádku. Na rozdíl od předměstí před branami se tady smetí pravidelně, tj. stále, uklízelo, nečistoty se nesměly vylévat na ulici a střed ulice musel být udržován průjezdný na šířku dvou vozů. Přesto po celé délce po obou stranách byla ulice lemována nesčetnými krámky a kramářskými boudami. Šeřilo se už a krámy a boudy byly teď většinou osvětlené blikavými plaménky loučí a lojových svíček či lampiček a ti chudší, kteří doma mohli mít leda světlo jenom z ohniště, končili teď domácí práci a zaplňovali ulici, kde bylo pořád co vidět a slyšet, co okukovat a o čem klábosit. Nadto se davem prodírali prodavači jídla, kteří celý svůj krám nesli ve dvou koších přes rameno a měli k dispozici pochoutky, jež si občas mohli dovolit i chudí a které bohatí kupovali rádi, protože od domácího stolu byli přežraní. Poslední zbytky denního světla pořád ještě využívala řada nejrůznějších řemeslníků, kteří přišívali záplaty, látali střevíce, opravovali postroje atd., a všichni se navzájem bavili, často na značnou vzdálenost, takže vesměs křičeli a po tichu polí to starce ohlušovalo dost nepříjemně, ačkoli neměl město nerad. Z hostinců pak šel nepřetržitý halas ne už střízlivých hostí, později v noci odtud bude slyšet nadávky provázející rvačky, na nárožích, kde bylo více místa, vyhrávali žebraví hudebníci nebo se předváděli akrobati za doprovodu zvonců a činelů, z patrových budov nevěstinců bylo slyšet chichot a křaplavý zpěv (ještě jsme tu nepokročili jako jinde, kde už jsou nevěstince alespoň ve státní režii, a jsou tedy trochu slušnější), z dvorů zájezdních hostinců bylo slyšet ržání koní, hrkotání dvoukolek nuzáků i vyšňořené dvojkolé vozy boháčů, na koni jezdit tu patřilo k prestižním otázkám, a tak jezdců bylo jako máku, v tom všem vojáci ve službě i po službě nebo třeba i ze služby uprchlí, sem tam trojice policistů, jejichž přítomnost přece jen znamenala pořádek, pobíhaly služebné a otrokyně z bohatých rodin, těžko říct, zda za pozdním nákupem nebo na tajnou schůzku, hromotlučtí mladíci se drali bezohledně všemi směry, flákači, jež bylo možno najmout k čemukoli od vybílení hospody až po zákeřnou vraždu, nepříjemně mu to připomnělo dospívání jeho syna, který aspoň včas udělal kariéru v armádě, v tomhle věku s ním nebylo k vydržení a tehdy právě se mu tak zprotivil, rolníci, kteří z těch či oněch důvodů se nevrátili domů nebo čekali na rozbřesk příštího dne, aby si odvezli nebo ve džberech odnesli čerstvé fekálie, ti vše s div ne otevřenou hubou pozorovali a všem jen překáželi (nejubožejší prostitutky se nejčastěji točily kolem nich), děti, pro něž ještě bylo brzy jít spát a na něž teď v opojení z krátké chvíle volného času udření rodiče vůbec nedbali, se motaly pod nohy a v tom chumlu lidí si hrály jakési nepochopitelné honičky a schovávačky, sem tam zámožní návštěvníci z ciziny, kteří přišli uvidět hlavní město Podnebesí a teď se tu nevyznali – to vše a daleko více míjelo starci před očima, jak se jeho mezek, kterého ani teď nemusel pevnou rukou řídit, dostával pomalu k cíli své cesty, ke klidnému plnému žlabu v císařské konírně: šel k němu s jistotou a rozhodností, jaké neprojevoval po cestě. A tak se dostali na rozlehlé náměstí před palácem.

Tu byl relativně větší klid: palácová stráž budila respekt a policejní ředitel věděl, že jinde může být bordel, jen když tady bude pořádek. Krámky s jídlem a drobným zbožím tu stály po jedné straně taky, ale byly slušnější, prodavači zdvořilejší a zákazníci tišší, děvky tu vůbec nebyly, kriminální adolescenti bez zaměstnání se sem prostě neodvážili a nosiči nosítek a kočí vozíků i kočárů na sebe neřvali. Brána byla obklopena po zuby ozbrojenými vojáky v parádních uniformách (to málo, co nám zbylo, za pár let nebude na nové), všecko tu bylo, počínaje palácem samým, jaksi starobylejší – bylo by snad lépe říci: zvetšelejší – všecko tu mělo správnou starobylou patinu dávné slávy a vysoké urozenosti, ale věděl, že to je z nouze ctnost a pozlátko. Nicméně měl starý palác rád. Vždyť v něm prožil bezmála celý život a pamatoval ještě poslední dny jeho někdejší slávy, byť už to bylo před šedesáti lety. Ostatně – byl tam jeho domov. Měl tam svoji pracovnu i svůj úřad, který zabíral celou velkou budovu. Měl tam oblíbené místo v parku, měl tam koneckonců přátele, nebo aspoň lidi, kteří mu byli příjemní, i když jich nebylo mnoho a až na jednoho dva to byli bezmocní starci jako on sám. Snad ani v dětství na vsi necítil natolik přitažlivost příjemnosti stavu „být doma“ jako teď. Tak jak v posledním úseku cesty venkovem otálel s návratem, teď se těšil. Není ještě tak pozdě, aby mu služky nepřipravily teplou lázeň. Zablešené šaty pohodí před dveře a oblékne si domácí hábit. Bude mít měkce ustláno na peci. Na stolku ho čekají jeho bambusové destičky a rydla. Ani dnes se nevrací s prázdnou. Bude mít v příštích dnech dost potěšení, která vyváží nepříjemnosti dvorních ceremonií. Byl dost vyčerpán, ale spokojen.

Mohl vjet hlavní branou, jak příslušelo jeho úřadu. Ale bál se, aby nepadl do rukou nějakých hodnostářů, a tak v bráně sesedl, mezka odvedou, kam patří, sám vešel postranní brankou a oklikou, aby ho nikdo nepotkal, se dal ke svému domku za palácem.

Po lázni ve velkém terakotovém umyvadle, kdy na něho dvě jeho domácí otrokyně lily horkou vodu a mohl se vydrbat roztřepenými bambusovými metličkami, cítil se o mnoho lépe. Měl by se najíst, víceméně cítil hlad, ale žaludek nechtěl. Dal si tedy přinést studenou ovocnou šťávu a s požitkem ulehl do měkkých polštářů. Věděl, že neusne, může se však oddat sladké dřímotě s knihou v ruce. Lampička ale špatně blikala a se svýma očima mohl číst při ní jen texty, které byly psány znaky Velké pečeti. Svoje poznámky si probírat nemohl a staré anály znal nazpaměť. Odložil tedy destičky a ležel.

Co má dělat? Opravdu. Pokračovat v rutině dvořanského života? Předstírat nemoc, vzdát se úřadu a zašít se mezi čtyřmi stěnami? Není kam odejít, nikoho nemá. I když císař ho snáší, vzdá-li se úřadu a nezemře brzo, mohou ho vystrnadit z paláce a na vlastní dům peníze nejsou. Chcípnout v hostinci na předměstí? Jsou samozřejmě pryč časy, kdy by ho s otevřenou náručí přivítali na jiném dvoře a snad ještě i teď, ale na to, aby někde někomu dalšímu lezl do zadku na tu dobu, co mu zbývá, nemá rozhodně náladu. Stačí, že musí denně potkávat ty ksichty tady, a má toho plné zuby. Co má dělat, když chce jen umřít v klidu?

Ještě než se rozbřesklo, vstal. Poslal pro lékaře. Ne pro zdejšího palácového. Nechtěl, aby se tu zpráva o jeho stavu rozkřikla. Z toho mohly koukat jen ústrky, a přestože mu nezáleželo na dvorním poklonkování, byl citlivý na to, jak se s ním jedná. Nechce nic, než aby mu dali pokoj. Kdyby znali jeho stav, dali by mu pořádně cítit přezírání. Viděl to už vícekrát i u hodnostářů významnějších a zasloužilejších. Generálovi Jü už nepřinášeli ani jídlo z dvorské kuchyně. A co ještě viděl dalšího. Vždyť je to smečka chamtivců o to horších, že tu melou z posledního. Poslal pro svého přítele ve městě a vzkázal mu, aby přišel nenápadně.

Doktor Liu s sebou přivedl tedy jen jednoho sluhu, který nesl jeho necesér s léky a lékařskými instrumenty. Ačkoli jako jeho přítel o jeho nemoci věděl, dal si záležet a prohlídka trvala dost dlouho. Stařec ležel na lůžku ve volném domácím šatě a svlékat se nemusel. Lékař určil nejprve puls, pak prohlédl jazyk, zkoumal kůži, prohmatával břicho. Poprosil starce, aby zul střevíce, a prohlížel mu chvíli i kotníky. Mlčel a nakonec stejně mlčky usedl na taburet proti lůžku.

„Síly jin a jang jsou momentálně ve velkém nesouladu. Převaha jin působí na játra a na slezinu. Jang je oslaben v srdci i plících. Nadto nerovnováha obou sil způsobuje i nadmutí plic, které jistě sám pociťujete. Bylo by potřeba podpořit fungování síly jang, k tomu by mohla pomoci tato dieta –“

„Nepomůže. Dodržuji ji vlastně už sám. Vy víte, že jsem s to provést autodiagnózu. A víte, že nepomůže už nic. Řekněte mi jen, kolik života mi ještě zbývá.“

„Vaše excelence – drahý příteli – je to tak půl roku. Kdybyste zůstával v klidu na lůžku a vzdal se vší práce, snad rok.“

„To jsem taky tak odhadoval.“

„Kdybyste se řídil přísně mými předpisy…“

„Tak rok. Nebo skoro rok.“

„Ano.“

„Nemám zájem na několika měsících. Nač ztrácet čas.“

„Není v silách lékařského umění zabránit smrti…“

„To právě vím. Tedy kolik měsíců?“

„Snad šest, snad deset. Jste nevyléčitelně nemocen.“

„Potvrzujete moji vlastní diagnózu a odhad. Nebudeme to protahovat. Po pravdě řečeno, to, co chci, je umřít.“

„Nemocní obvykle nechtějí umřít…“

„Prodloužit o pár měsíců! Nesmysl. Víte, že je zachvácena slezina i žaludek.“

„Síla jang se stahuje ze svých drah…“

„Prostě konec.“

„Pro poslední chvíle máme prostředky k utišení…“

„Znám je a už jsem si je opatřil.“

„Přesto budu docházet pravidelně…“

„Není třeba, příteli. Bude-li to nutné, pošlu pro vás. Dosud jsem života schopen. Být jak živá mrtvola na lůžku je pro mne odpuzující představa.“

„Přesto byste se neměl přepínat. Nejde jen o to, že práce ducha spotřebuje poslední jangovou energii, ale i o to, že při přílišném vypětí se vám duch předčasně zatmí…“

„Děkuji za dobrou radu. To bych nechtěl. Budu si dávat pozor.“

„Mohl byste se vzdát práce v úřadu…“

„Neobstál bych tu.“

„A uchýlit se na dědinu?“

„Nemám kam. Nemám takové prostředky.“

„Nerad se zmiňuji o vaší rodině…“

„Nezmiňujte se o ní. Nepřipadá v úvahu.“

„Budete potřebovat ošetřovat, posloužit…“

„Postarám-li se, aby mne nevyštípali z paláce, mám své služebné.“

„Nějaké posilující léky vám tu nechám.“

„Díky za ně. Řekněte služebným, kolik hedvábí to bude stát. Za chvíli musím k audienci u Jeho Veličenstva. Ale vstává dost pozdě a my si ještě můžeme posedět na verandě. Dostal jsem z dvorní kanceláře prvotřídní meruňkovou pálenku.“

Když Liu odešel, bylo opravdu nutno odebrat se do paláce.

Nejprve navštívil svoji úřadovnu a vyzvěděl, že císař ještě vyspává včerejší opici.

Dobře. Nemusí chvátat. Ale v úřadě, když neměl zase tolik času, aby se pustil do práce, se nudil, a vyšel tedy na nádvoří. Dvořani a jejich dorost se tu už jen hemžili. V jednom koutě pořádali kohoutí zápasy. To se mu vždy hnusilo. Na druhé straně si mladíci krátili čas sportovní lukostřelbou. I když to považoval za maření času, bylo to přece jen zábavnější, a tak se procházel kolem a přihlížel. Procházel se proto, aby rozhýbal tělo a přišel do předepsaného úředního kroku. Nějak mu to nešlo. Spíše se vlekl, než šel. Nepochyboval, že je mladíkům k smíchu, ale radši to, než se jít společensky bavit s hodnostáři, kteří se už kupili pod schodištěm u Síně světla. Síň světla už vlastně dávno nesloužila svému účelu, kdy v ní byli přijímáni údělní vladaři přinášející dary, takže aby úplně nezpustla a i z úsporných důvodů, teď v praxi sloužila za normální audienční síň. Otevřenými širokými dveřmi bylo vidět ohromné portréty císařů Jaoa, Šuna a Jüa na čelní stěně, ale přítmí znemožňovalo rozeznat podrobnosti. Což bylo jen dobře, protože obrazy dávno potřebovaly restaurovat a zblízka vypadaly bídně. Hodnostářům, kteří je viděli denně, to už ale ani nepřišlo.

I na stavbách bylo vidět, že by snesly lepší údržbu. Stavby v Lojangu před sto padesáti lety narychlo pořizované, když císař musel utéct z původního hlavního města, nebyly žádné architektonické klenoty, ale dosud se snažili o to, aby to tu vypadalo přece jen lépe než na obyčejném vévodském dvoře. Věděl však, že alespoň v Čchu jsou na tom rozhodně líp. To, co bylo zde, mohlo imponovat vladařům posledních centrálních států jako Lu a Sung, ale ani jejich vévodům, kteří se už ostatně prohlásili za krále, nepřipadlo vůbec na mysl, aby sem přijeli holdovat. Někdy se podařilo při jarních obřadech nebo i při slavnosti císařových předků jich pár shromáždit, jinak se spokojovali s náhodnými nebo dočasně rezidujícími vyslanci. Ale návštěvníků ze „zahraničí“ bylo dosud dost. Oficiálních i neoficiálních. To, co je sem přivádělo, však nebyla moc císaře, ale že už jen zde bylo možno seznámit se s původními obřady Čouů. Ani v Lu už je dobře neznají, v Sungu je pomíchali se šangskými obřady, v takovém Jüe nebo Čchinu o nich pak vůbec neměli ani páru, a přece ovšem je chtěli napodobit. Takže zde se udržoval stále ohromný počet obřadníků všeho druhu od šesti tříd věštců až po hudebníky a tanečnice, což tedy bylo už na státní pokladnu příliš. Tak aspoň hodnostáři si museli – na vlastní účet – obstarávat celou řadu obřadních obleků pro nejrůznější příležitosti, ale i předepsaným způsobem je nosit, chodit předepsaným krokem (to bylo několik způsobů, každý opět pro jinou situaci, jinak se přistupovalo k panovníkovi, jinak od něho odcházelo, jinak se nesl v rukou císařský doklad, jinak prostá úřední listina, jinak se šlo, když člověk byl mimo službu atd.), což všecko stařec dopodrobna znal, ba byl pokládán za předního odborníka na to všecko – koneckonců to aspoň do jisté míry patřilo k jeho úřadu – a všecko se mu to už dlouho zcela protivilo. Nicméně z rutiny posuzoval i teď postoje, pohyby, kroky, úpravu šatů dvořanů atd., kteří na schodišti čekali, až císař začne přijímat. V houfu postav bylo dobře rozeznat zdejší, jimž opravdu nebylo co vytknout, a návštěvníky, kteří se cítili před vší tou pompou nejistě a skutečně se chovat neuměli. A zas i mezi nimi byla spousta rozdílů, jejichž sledování kdysi starce docela bavilo – sarkasticky sledoval neobratnost příchozích z mocných království, která nepatřila do klubu „vnitřních států“, a s lítostí si všímal vzrůstající ledabylosti vyslanců kulturních zemí –, dnes mu to připadalo jako stejná zbytečnost. Proč by se barbaři neměli chovat po svém? To, oč opravdu jde, následování Cesty, to tu už dávno vidět nebylo. Snad méně než jinde – protože tu nebylo tak moc co rozkrást –, ale i zde byly koterie mocných rodů, které koukaly jen jedna druhou vyhodit ze sedla, a jestli trůn nebyl ohrožen mocnými urozenci tak jako v ostatních státech, tedy jen proto, že zmocnit se tohoto trůnu prostě nestálo za to. Komu se vyplatilo osamostatnit se, dávno to už udělal a ve skutečnosti zdejší baroni byli rádi, že je kryje císařská vláda nad nepatrným státečkem žijícím z milosti velmocí, jinde by se svou faktickou bezvýznamností neobstáli. Mnohý, přemnohý markýz či hrabě v cizích státech byl po všech stránkách silnější, mocnější a bohatší než císař čouský a úměrně tomu násilnější.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dlouhé ucho.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.