Turbulence

David Szalay

AKROPOLIS 2020

Copyright © 2018 by David Szalay

© Translation Lukáš Novák, 2020

© Graphic & Cover Filip Blažek – Designiq, 2020

© Filip Tomáš – Akropolis, 2020

ISBN 978-80-7470-285-3

ISBN 978-80-7470-286-0 (MOBI)

ISBN 978-80-7470-287-7 (ePUB)

Věnováno T & B

Obsah

1. LGW—MAD

2. MAD—DSS

3. DSS—GRU

4. GRU—YYZ

5. YYZ—SEA

6. SEA—HKG

7. HKG—SGN

8. SGN—BKK—DEL

9. DEL—COK

10. COK—DOH

11. DOH—BUD

12. BUD—LGW

1
LGW—MAD

Když se vraceli z nemocnice, zeptala se ho, jestli u něj nemá zůstat. „Ne, to není třeba,“ odpověděl.

Později odpoledne tu otázku nadhodila znovu. „To opravdu není třeba,“ opáčil. „Měla by ses vrátit domů. Podívám se, kdy ti něco letí.“

„Jsi si jistý, Jamie?“

„Jsem si jistý. Podívám se, kdy ti něco letí,“ zopakoval a už otvíral laptop.

Stála u okna a zkroušeně hleděla ven. Výhled na nottinghillskou ulici s vilkami a útlými stromky bez listí už dobře znala. Strávila tu víc než měsíc, bydlela v bytě svého syna, zatímco byl hospitalizovaný. V lednu mu oznámili, že má rakovinu prostaty, pročež následovala několikatýdenní radioterapie v Nemocnici Panny Marie. Doktor říkal, že teď budou měsíc čekat a pak udělají nějaká další vyšetření, aby zjistili, jestli byla léčba úspěšná.

„Zítra to letí kolem páté odpoledne,“ oznámil jí. „Iberia. Z Gatwicku na Barajas. To by ti vyhovovalo?“

Původně zvažovala, že by zpátky jela autobusem a lodí. V duchu pak sama sebe za takovou hloupost peskovala. Strach z létání přece je hloupý. Statistiky mluví jasně. „Ano,“ přitakala. „To by šlo.“

Odtrhla pohled od ulice a obrátila se zpět do obývacího pokoje. Jamie seděl na pohovce, natočený k laptopu, na němž něco vyťukával. Do bytu se nastěhoval zhruba před třiceti lety, bylo mu tehdy něco přes dvacet, a prožil tu celý svůj dospělý život. Na té jeho neochotě se přestěhovat bylo cosi neurotického, pomyslela si. Teď z něj byl padesátník, což jí připadalo zvláštní. Pořád ho vnímala jako mladého člověka.

„Tak jo,“ prohlásil a zaklapl laptop, „to bychom měli.“ A ji napadlo, jak snadné to dnes je – obstarat si letenku a někam se vydat.

Doprovodil ji na letiště, nedal si to vymluvit. Jeli Gatwick Expressem z nádraží Victoria Station, moc toho cestou nenamluvili, a když nadešel čas, aby prošla bezpečnostní kontrolou, rozloučili se. Bylo jí do pláče, což se jí běžně nestávalo. Po chvilce čekání ve frontě vinoucí se před bezpečnostním rámem se otočila a doufala, že ho zahlédne, jak tam stále ještě stojí. Ale byl pryč a ji najednou přepadl podivný pocit, jako by na okamžik zahlédla budoucnost: že Jamie své nemoci podlehne, že do roka bude mrtvý. Když zápolila s plastovou přepravkou na příruční zavazadla a svršky a zouvala si boty, ještě pořád byla z té vidiny silně rozechvělá.

Jakmile prošla bezpečnostní kontrolou, namířila si to rovnou do jednoho z těch kašírovaných barů v odletové hale a objednala si Bloody Mary.

Později vypila ještě druhou Bloody Mary a poté, co ohlásili její let, se vydala k odletové bráně. Ukázalo se, že je to dost daleko. Když tam dorazila, ve frontě před přepážkou už stála spousta lidí – víc než může to letadlo pojmout, blesklo jí hlavou. Napadlo ji, že možná budou hledat dobrovolníky, kteří se svého místa vzdají. Nic takového se ale nestalo. Dostala místo u okénka. Hleděla ven, na sluneční paprsky šikmo dopadající na šedý asfalt. Letadlo se dalo do pohybu.

Pak zastavilo.

Zdálo se, jako by i letadlo čekalo v nějaké frontě – v pravidelných intervalech se odkudsi, kam nedohlédla, ozývalo tlumené burácení tryskových motorů.

Únavnost toho všeho by ji málem úspěšně ukolébala, ale vtom se ozval pilotův hlas, který jako by se na okamžik zhmotnil v kabině, a zamumlal: „Prepare for take-off.“

V tu chvíli pocítila strach, navzdory vodce se v ní vzedmul podobně jako řev motorů v několika zřetelně oddělených fázích – nejdřív jedna úroveň hlučnosti, pak další, to když ji to vmáčklo do sedadla a za oknem se míhal bezpečný svět. V téhle fázi nikdy nedokázala tak docela uvěřit, že se letoun skutečně vznese. Pokaždé ji napadlo: Už to přece dávno mělo přijít, něco se muselo stát – takže když se pak příď letadla opravdu zvedla, když se stroj odpoutal od země (nebo spíš když se země kamsi propadla, jak jí to připadalo), vždycky ji to překvapilo, pokaždé se jí zmocnil nevěřícný úžas.

Hluboko pod nimi byl Sussex, namodralá mozaika polí halící se do šera.

Odkudsi zazněl tlumený zvukový signál.

Nebyla si jistá, jestli ji ten zvuk uklidnil. Přemýšlela, co asi znamená. Ačkoliv se zdálo, jako by oznamoval, že všechno probíhá normálně, nejspíš neznamenal vůbec nic.

Rozhlédla se, tak trochu udivená, že je stále naživu, a poprvé si všimla muže na vedlejším sedadle.

Seděl nehnutě, ruce v klíně, prsty lehce propletené, a upřeně hleděl před sebe. Možná se také snažil ovládnout strach.

Za chvíli ho bude muset požádat, aby se zvedl.

Jakmile zhasl signál nabádající k zapnutí bezpečnostních pásů, otočila se k němu. „S dovolením, prosím.“ Promluvila na něj mile a hlasitě – bylo překvapivé, jak hlasitě musel člověk mluvit, aby ho přes ten hluk bylo slyšet.

Muž na ni pohlédl a v očích se mu zračilo nepochopení, jako by netušil, co po něm chce. „S dovolením,“ zopakovala.

Vstal a podél neobsazeného sedadla do uličky se vysoukal ven, aby mohla projít. Ona ho následovala a blesklo jí hlavou, proč se vlastně rovnou neposadil na sedadlo do uličky, když bylo volné – oba by tak mohli mít víc místa.

Když se po jejím návratu znovu posadil na prostřední sedadlo, jeho zabedněnost ji podráždila. V jednu chvíli ji napadlo, že ho požádá, aby se posunul, a dokonce už měla zformulovanou větu: Nebylo by pro nás oba pohodlnější, kdybyste si přesedl? Za normálních okolností by přesně něco takového řekla a doprovodila by to povzbudivým úsměvem. V tomhle případě se ale obávala, aby dotyčný za jejím návrhem necítil nějaký předsudek – nějaký rasový předsudek –, a to úplně stačilo, aby od nápadu upustila. Nemyslela si o sobě, že je rasistka, ale připadalo jí nemožné, aby si člověk něčím takovým byl úplně jistý, což ji v situacích, jako byla tahle, znervózňovalo. Uvažovala, zda by se s mužem neměla dát do řeči. Podle všeho to nebyl Angličan. Těch pár slov, která řekl, když se kolem něj protahovala do uličky, měla zřejmě francouzský přízvuk.

Navíc se stejně zdál ponořený do svých vlastních myšlenek, ať už byly jakékoliv.

S cinkáním, které v hučení motorů připomínalo tichou zvonkohru, se uličkou přibližoval vozík s nápoji.

Umělohmotnou tyčkou promíchala palubní verzi Bloody Mary. Vrnění motorů klesalo a stoupalo v pozvolných rytmických vlnách. Začala na sobě pociťovat účinky vodky. Napjaté předivo světa povolilo. Prim teď hrála její mysl – její úvahy jako by se najednou staly realitou. Tak třeba smrt jejího syna se zpodobnila do sledu výjevů tak přesvědčivých, že se bezhlesně rozplakala. Otočila se k oknu, ale v potemnělém plastu uviděla jen svou vlastní tvář zbrázděnou hlubokými stíny, jako krajina při západu slunce. Představila si sebe samu, jak po synově smrti vyklízí jeho byt – sundává z polic všechny ty věci, na kterých celé roky tak usilovně lpěl. Právě v té chvíli se letadlo rozklepalo první sérií otřesů. Důvodem, proč nesnášela turbulence, ať byly sebemírnější, bylo to, že narušovaly iluzi bezpečí, že kvůli nim už nebylo možné předstírat, že je někde, kde jí nic nehrozí. První otřes dokázala, díky vodce, víceméně ignorovat. Následující už ignorovat nešlo a ten, který přišel po něm, byl natolik prudký, že si její soused převrhl do klína kolu.

A do toho hlas pilota, náhle znovu přítomný, který hrozivě vážným tónem vyzýval palubní personál, aby se vrátil na svá místa.

V podivně provizorním klidu, který se rozhostil, když bylo po všem, otevřela oči a její pohled se setkal s pohledem muže sedícího vedle. I on byl zjevně otřesený. Teď, když největší hrůza pominula, začal věnovat pozornost kole, kterou si polil kalhoty od obleku. Podala mu pár papírových kapesníčků, on jí poděkoval a pak se chvíli bavili, jeden druhému pověděli, kam letí a proč. Vyprávěl jí, že strávil týden v Londýně, kvůli práci. Zeptala se ho, co dělá. Necítila se dobře. Slabost, která následovala, když ustoupil strach, přerůstala v něco vážnějšího, v lehkou závrať. Vnímala, jak se věci kolem ní začínají houpat, a z výrazu toho muže pochopila, že nejspíš vypadá strašně. Udělalo se jí slabo. Muž se jí na cosi ptal, ale ona mu nerozuměla. Několikrát svou otázku zopakoval, pak vstal a odešel.

Když znovu otevřela oči, její hlava spočívala zřejmě na mužově sedadle a ona hleděla vzhůru na jakousi tmavovlasou ženu. Ta jí angličtinou se silným španělským přízvukem kladla otázky. „Jste diabetička?“ zněla jedna z nich, a ona na ni zvládla odpovědět přikývnutím. „Jsem doktorka,“ prohlásila žena, „pomůžu vám.“

„Děkuji,“ odpověděla, aniž si byla jistá, že skutečně vydala nějaký zvuk, a to bylo poslední, co si pamatovala. Když znovu přišla k sobě, zrovna se jí v tom mizerném letadle zvedl žaludek. Kolem byl hrozný rámus a ona si s hlavou visící těsně nad kobercem pomyslela, že zřejmě právě padají. Pak pochopila, že letadlo přistává.

Seděla s tou španělskou doktorkou v sanitce. Zdravotníci jí píchli nějakou injekci a jí se ulevilo. Chtěla jet domů, ne do nemocnice, ale očividně neměla na vybranou. Zatímco se sanitka s houkáním řítila ulicemi města, popisovala lékařce turbulenci, jako by zapomněla, že i ona byla na palubě. „Ještě nikdy v životě jsem se tolik nebála,“ prohlásila. „Zavřela jsem oči a řekla si, že se musím smířit s tím, že umřu. Vůbec jsem o tom nepochybovala. Seděla jsem tam se zavřenýma očima a myslela si: Když umřu, prosím, ať Jamie přežije. Prosím, ať Jamie přežije. Prosím, prosím, ať přežije.“ Na okamžik se zarazila a pak dodala: „Zpravidla takové věci nedělám. Nevím, ke komu jsem si myslela, že mluvím.“

„Možná k bohu?“ navrhla s úsměvem lékařka.

„Já v boha nevěřím. To je právě ta věc.“ Uvědomila si, že je nezvykle otevřená a upovídaná, a blesklo jí hlavou, co jí to ten záchranář asi píchnul. Po chvíli pokračovala: „Zvláštní na tom je, že teď najednou cítím takovou naději. Byla jsem z toho všeho hrozně špatná, a teď mám pocit, že to bude dobré, že Jamie bude v pořádku.“

Lékařka se znovu usmála. Sanitka zastavila. „Tak, a jsme tady,“ prohlásila doktorka.

2
MAD—DSS

Z toho, jak se Mohamed vyhýbal jeho pohledu, Šejch poznal, že se něco stalo. „Co se děje, Mohamede?“ zeptal se. Mohamed neodpověděl. Čekal u příletu spolu s několika dalšími řidiči. Terminál byl tichý – bylo pozdě, po půlnoci, let z Madridu byl jeden z posledních. Mohamed se beze slova chopil jeho kufru. Když vyšli do vlahé noci, Šejch mu pověděl o turbulenci, kterou zažil na letu z Londýna do Madridu, a smál se při vzpomínce na to, jak se celý polil coca-colou a jak si v Madridu na letištní toaletě pokoušel usušit kalhoty vysoušečem rukou. Zdálo se, že Mohamed ho neposlouchá. Zastavili u černého Lexusu, on mlčky uložil Šejchovo zavazadlo do kufru a otevřel svému zaměstnavateli dveře.

„Ach, Mohamede,“ vydechl Šejch, když se v pomačkaném obleku rozvalil na koženém sedadle vozu, „já jsem tak strašně unavený.“

Vždycky to byl divný pocit, když jeho den začal v Londýně nebo na nějakém podobném místě a končil tady v Dakaru, doma. Hotelový pokoj s výhledem na park s holými stromy, kde se ráno probudil, kde stál u okna a sledoval, jak lidé v tmavém oblečení – někteří s deštníky – spěchají po mokrých asfaltových chodnících, mu teď připadal jako něco, co se mu jen zdálo. Pomyšlení, že titíž lidé budou i zítra ráno kráčet po stejných chodnících, a on tam nebude a neuvidí je, bylo zvláštní.

„Biskajský záliv je turbulencemi nechvalně proslulý,“ prohlásil a snažil se ve zpětném zrcátku zachytit Mohamedův pohled. „Věděl jsi to, Mohamede?“

Mohamed mu pohled neopětoval, jen zavrtěl hlavou.

„Nevěděl jsi to?“

Šejch čekal, až Mohamed něco řekne.

Ten mlčel.

Doprava zhoustla a oni se pomalu posouvali vpřed.

„Ty jsi to nevěděl?“ zopakoval Šejch a Mohamed zase neodpověděl.

Přitom Mohamed byl obvykle pozorný a zaujatý posluchač. To odtažité ticho bylo divné.

„Co se děje, Mohamede?“ zeptal se Šejch.

Muž předstíral, že neslyší, a Šejcha napadlo, jestli mu manželka zase nevyhrožuje, že ho opustí. Možná je mu nepříjemné o tom mluvit. „Jde zase o Marjamu?“ zeptal se Šejch bez okolků.

„Ne, pane,“ opáčil Mohamed.

„Tak o co tedy?“

Doprava se dala do pohybu, Mohamed se obratně vyhnul hlubokému výmolu a využil toho jako záminky, aby nemusel odpovědět.

Podél silnice kráčeli bosí lidé. Vynořovali se ze tmy do mdlého, nejasného světla pod jednou z pouličních lamp. Pak znovu mizeli v temnotě.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Turbulence.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.