HARÉMY KOUZLA ZBAVENÉ

PIERRE LOTI

FRaMat

© FRaMaT, 2020

© Translation Tereza Mikovcová, 2020

ISBN 978-80-907727-0-0 (tisk)

ISBN 978-80-907727-1-7 (EPUB)

ISBN 978-80-907727-2-4 (MOBI)

Obsah

ÚVODEM

PRVNÍ ČÁST

I

II

III

Druhá část

IV

V

VI

VII

Třetí část

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

Čtvrtá část

XVIII

XIX

XX

XXI

XXII

XXIII

XXIV

XXV

XXVI

XXVII

XXVIII

XXIX

Pátá část

XXX

XXXI

XXXII

XXXIII

XXXIV

XXXV

XXXVI

XXXVII

XXXVIII

XXXIX

Šestá část

XL

XLI

XLII

XLIII

XLIV

XLV

XLVI

XVLII

XLVIII

XLIX

L

LI

LII

LIII

LIV

LV

LVI

LVII

Vysvětlivky

ÚVODEM

Příběh, který budete číst, je od začátku do konce vymyšlený. Marně by jste se namáhali dát Dženan, Zeyneb a nebo Mélek či Andrému pravá jména, protože nikdy neexistovali.

Skutečná je pouze vysoká kultura dnešních tureckých haremů a utrpení, které z toho vyplývá.

Možná mně jako cizince toto utrpení víc zaráží, ale vím, že znepokojuje i mé turecké přátele a že mají snahu zmírnit ho.

Nechci tvrdit, že jsem proti němu našel lék – ten hledají o mnoho větší myslitelé. Ale tak jako oni jsem přesvědčený, že takový lék existuje a že se najde – protože velký prorok islámu, který byl především nositelem světla a lidské milosti, nemohl chtít, aby zákony, které kdysi vytýčil, staly se postupem času příčinou utrpení.

Pierre Loti

PRVNÍ ČÁST

I

Bylo bledé jarní ráno. Známý romanopisec André Lhéry ustaraně otvíral poštu v domečku na břehu Biskajského zálivu, kde ho jeho poslední rozmar držel už od minulé zimy.

„Tolik dopisů,“ vzdychl si, „tolik dopisů!“

Pravda, když mu jich pošťák někdy přinesl méně, také nebyl spokojený. Tehdy se náhle cítil odtrhnutý od života.

Byly to většinou dopisy od žen, některé podepsané, jiné anonymní, a přinášely spisovateli závan intelektuálního zbožňování. Téměř všechny začínaly stejně: „Jistě se divíte, když spatříte neznámé ženské písmo…“ André se usmál: Divit se? Ach, ne, už dávno se přestal divit.

Dále každá pisatelka – a většinou si všechny myslely, že jsou jediné na světě, co mají odvahu na něco takového – nezapomněla napsat: „Moje duše je sestra vaší. Nikdo, ujišťuji vás, nikdo vám nikdy nerozuměl tak jako já.“ Zde se André neusmál, i když toto tvrzení nebylo nečekané. Naopak, byl dojat. Konec konců, vědomí, že vládne nad tolika nekonečně vzdálenými dušemi a je částečně zodpovědný za jejich vývoj, ho často uvádělo do snivé nálady.

Nejednou se mezi těmito bezprostředními a důvěrnými dopisy ozval skutečný výkřik o pomoc, pisatelka se na něho obracela jako na staršího bratra, který ji jistě vyslechne a pochopí. Tyto dopisy odkládal André Lhéry bokem, zatímco ostatní házel do koše. Odkládal je s pevným předsevzetím odpovědět. Žel, nejčastěji mu na to nezbyl čas a ubohé dopisy se hromadily, aby se časem utopily v přívalu dalších a upadly do zapomnění.

V dnešní ranní poště spatřil André tureckou známku a poštovní razítko, na kterém jasně a čitelně stálo jméno, které Andrého vždy vzrušovalo: Istanbul.

Istanbul! Kolik čarovného se skrývalo v tomto jediném slově!… Zatímco otvíral obálku, zaváhal. Tělem mu proběhl třes, tak známý a nevyslovitelný, který se ho zmocňoval pokaždé, když si po dlouhých dnech zapomnění nečekaně vzpomenul na Istanbul. A jak často ve snu, vyvstalo mu před očima město minaretů a chrámů, majestátné a jedinečné, neporovnatelné svou neodvratnou zchátralostí, vypínajíc se vysoko k nebi, město s modravým půlkruhem Marmanského moře, uzavírající horizont.

Před patnácti lety bylo mezi jeho neznámými pisatelkami několik zahálčivých žen z tureckých harémů; jedny mu zazlívaly, druhým se líbilo, že ve své knize z raného mládí píše o dobrodružství s jednou z jejich pokorných sester. Tajně mu posílaly intimní stránky, psané špatnou francouzštinou, ale později, když si s nimi vyměnil několik dopisů, odmlčely se a opět se zahalily do tajemství, zmatené pomyšlením, k čemu se to odvážily, jakoby to byl smrtelný hřích.

Konečně otevřel obálku s razítkem Istanbulu a nad obsahem nejdřív pokrčil rameny. Ach, ta dáma si z něho dělá dobrý den! Její jazyk je příliš moderní, její francouzština příliš čistá a plynulá. Nadarmo cituje korán, nadarmo píše, že se jmenuje ZahidéHanum, nadarmo žádá, aby ji odpověděl na posterestante. Určitě je to cestovatelka, která se zastavila v Istanbulu, a nebo manželka atašé z velvyslanectví, kdo ví? A nebo v nejhorším případě Levantýnka vychovaná v Paříži?

Ale i tak měl ten dopis v sobě jakési mocné kouzlo, protože André na něj ihned odpověděl. Vždyť ji musel přece dokázat, že zná mohamedánský svět, a říci ji, i když zdvořile: „Vy, a Turkyně? Ne, víte, na to vám nenaletím…!“

Je to neuvěřitelné, ale už druhý den měl André nejasný pocit, že v jeho životě něco začalo, něco, co bude mít něžné, nebezpečné a smutné pokračování.

Bylo to jako volání daleké krajiny, adresované tomu, co ji kdysi tak velmi miloval a nikdy se do ní nevrátil. Toho dubnového dne, zaplaveného ještě zimním světlem, vynořila se mu před očima celá melancholie Biskajského zálivu, světlo věčně zvlněného moře, zívající prázdnota nad nekonečným prostorem, který přitahoval a vzrušoval. O co klidnější a zasněnější bylo Marmanské moře jeho vzpomínek s celým tím mohamedánským mystériem na březích! Pyreneje, do kterých byl kdysi zamilovaný, už mu nestály za to, aby se tam zastavil. Duch starých časů, který přes invazi imbecilních moderních domů jakoby ještě dožíval na pyrenejském venkově v starých dědinách okolo, ba i přímo pod jeho okny ve sterém centru Feunterrabie – ne, toto staré baskické ovzduší už zde nenacházel. Ale tam, v Istanbulu, tolik minulosti, tolik odvěkých lidských snů přetrvávalo ve stínu vysokých mešit, v ulicích sevřených tichem, na nekonečných hřbitovech, kde se večer co večer zapalovali tisíce žlutých světýlek za duše mrtvých! Ó, ty dva břehy, které hledí na sebe – Evropa a Asie – ukazujíc si navzájem po celé délce Bosporu svoje minarety a paláce, stále se měníc ve hře orientálního světla! Jaký pochmurný a drsný je ten záliv v porovnání s onou slunečnou Levantou! Proč je vlastně zde, a ne tam? Jaká to nedůslednost marnit zde dny života, zatím co tam ho čeká kouzelná krajina, která člověku dává zapomenout na proměnlivost času!

Jenže právě zde, na břehu tohoto bezbarevného zálivu, uzřely jeho oči světlo světa, zde se v něm probudilo vědomí na několik období jeho života, a proto ho miloval takový, jaký je, a věděl, že mu bude chybět, až bude pryč.

Toho dubnového rána André Lhéry zase jednou pocítil nezahojitelný žal nad tím, že se tak roztříštil, že se stal věčným tulákem, který všude nechá kus srdce. Bože, proč musí mít dvě vlasti: tu pravou, a tu druhou, kterou se mu stal Orient?

II

O týden později to samé dubnové slunce vtrhlo do pokoje mladé děvy. Navzdory záclonám, žaluziím a mřížím přinášelo prchavou radost, ten věčný klam jara, který od začátku světa okouzluje komplikované i prosté duše lidí, zvířat, i malé dušičky nevinných zpěvavých ptáčat.

Zvenku doléhal šelest vlaštovčích křídel i tlumené bubny v orientálním rytmu. Z času na čas proťal vzduch řev jakýchsi obrovských potvor: byl to hlas poštovních parníků, hlas lodních sirén, které svědčily o tom, že zde musí být rušný přístav. Vyvolávání plavidel však zaznívalo odkudsi z dálky a zdola a prozrazovalo, že tento pokoj leží v zóně ticha, na jakémsi vršku nad mořem.

Pokoj, do kterého vtrhlo slunce, byl elegantní a celý bílý, zařízený moderním nábytkem. Děva ležela v bílé posteli. Uprostřed bohatých plavých vlasů odpočívala malá oválná tvářička, připomínajíc voskovou panenku, s malým orlím nosánkem, s velkýma očima madony a dlouhými řasami. Záplava třpytivých prstenů na jemných rukách, odpočívajících na bílé sametové přikrývce – příliš přepychu pro děvče jejího věku, řeklo by se u nás. Jinak všechno okolo odpovídalo naším moderním představám o přepychu. Na oknech však byli železné tyče a dřevěné okenice, které se nikdy neotvíraly a dodávaly této eleganci nádech nevolnosti a tísně.

Přestože slunce už bylo vysoko a vlaštovky venku vesele štěbetaly, děva spala hlubokým spánkem, do jakého člověk upadá po probdělé noci, a okolo očí měla kruhy, jakoby dlouho plakala.

Na malém bílém psacím stolečku hořela ještě svíčka mezi listy, připravenými k odeslání v obálkách se zlatým monogramem. Byl tam i notový papír s horečně nahozenými notami a několik knih – poslední dílo baronky de Navailles, vedle Beaudelairových a Verlainových veršů, Kantovy a Nitzscheho filosofie. V tomto domě určitě nebyla matka, která by dozírala na čtení mladého děvčete.

Na posteli, kde by se určitě cítila dobře kterákoliv rozmazlená Pařížanka, visel na místě, kde se u nás věší kříž, arabský nápis – nápis vyšitý zlatou nití na zeleném sametu, výrok z knihy Mohamedovy.

Veselé písně, v kterých soutěžily vlaštovky, které si drze sedly na okno, náhle otevřely oči na bledé tvářičce, tak malé a mladé, oči nejdřív nerozhodné a vylekané, s velkými hnědozelenými zorničkami, které jakoby žádaly slitování od života, jakoby prosily, aby co nejdřív zaplašily jakýsi zlý sen.

Ale skutečnost zřejmě příliš odpovídala zlému snu, protože pohled zelenohnědých očí se chmuřil stále víc, jakoby se beznaděj podřizovala nevyhnutelnosti, když narazil na otevřenou kazetu s třpytícími démanty a na bílé hedvábné šaty s oranžovými květy…

Jako závan větříku vešla do pokoje hubená osoba s ohnivýma očima. Měla na sobě černé šaty, velký černý klobouk a působila distingovaně a přísně. Bylo vidět, že je to učitelka z dobré rodiny.

„Mám ho!… Máme ho, miláčku!“ řekla francouzsky a vítězoslavně ukázala zapečetěný dopis, který právě přinesla z pošty.

A malá princezna v posteli odpověděla v tom samém jazyku bez náznaku cizího přízvuku:

„Skutečně?“

„Skutečně!. A kdyby jste věděla od koho, děťátko, jistě od něho?… Copak na obálce není napsané ZahidéHanum? Neřeknu, kdyby jste toto heslo udala i jiným…“

„Víte dobře, že ne!“

„Nuž tedy…“

Mladá děva se posadila na posteli s očima doširoka otevřenýma a s planoucími líci – byla jako dítě, co má velký žal a potom mu náhle dali tak krásnou hračku, že na chvíli na všechno zapomnělo. Tou hračkou byl dopis. Obracela ho v rukách, toužila se ho dotýkat, ale zároveň měla strach, jakoby už jen ten dotyk byl zločinem. Když se nakonec rozhodla roztrhnout obálku, obrátila se lísavě k učitelce:

„Milá, zlatá slečno, nehněvejte se na mně, ale chtěla bych být sama při čtení tohoto dopisu.“

„Skutečně jste směšná, miláčku! Ale potom mi ho ukážete, že ano? To si snad zasloužím! Dobře tedy, jdu si odložit klobouk a závoj a vrátím se…“

Dívčina byla skutečně směšná, ba co víc, divně úzkostlivá, protože se ji zdálo, že slušnost si vyžaduje, aby vstala, oblékla se a zahalila si vlasy, než otevře – poprvé v životě – dopis od muže. Přehodila si pastelově modré šaty, zahalila si plavé vlasy mušelínovým závojem s čerkeskou výšivkou a celá rozechvělá rozlomila pečeť.

Dopis byl celkem krátký. Prostých deset řádků – zdvořilá a milá odpověď, poděkování, v kterém bylo cítit kus únavy, to bylo všechno. Ale i tak… byl tam podpis, skutečný, čitelný. André Lhéry. Toto jméno, psané jeho rukou, vyvolalo v mladé děvě zmatek, téměř závrať. A tak jako on měl dojem, když dostal obálku z Istanbulu, že se něco začíná, i ona nyní cítila něco kouzelného a osudového zároveň, protože jeho odpověď přišla právě v předvečer největší události v jejím životě. Těmito několika řádkami, adresovanými ji a podepsanými ním, vstoupil onoho dubnového rána do jejího života muž, který už dlouho ovládl její sny, muž tak vzdálený a nedosažitelný, jakoby žil na jiné planetě.

Nikdy se ještě necítila tak velmi vězenkyní a buřičkou, toužící po nezávislosti, po cestě do neznámého světa. Udělala krok k oknům, kde tak často stávala a dívala se ven. Ale ne, tam jsou ty dřevěné vyřezávané okenice a železné mříže, které ji tak dráždí. Vrátila se k pootevřeným dveřím, nohou odstrčila vlečku svatebních šatů, rozloženou na nádherném koberci, a vešla do koupelny, celé z bílého mramoru a větší než pokoj, s nezamřížovanými velkými okny, přes které bylo vidět do zahrady se staletými platany. Stále držíc v ruce otevřený dopis, opřela se o rám okna a zadívala se na oblohu, na stromy, na krásu prvních růží a tvář nastavila polibkům slunce, vzduchu… Ale i odtud viděla vysoké zdi okolo zahrady. Na co jsou ty zdi, které se stavějí kolem věznic a přes které nikdo ani z nejvyšších sousedních domů nemůže zahlédnout toho, co se prochází v uzavřené zahradě…?

A přece měla ráda tuto zahradu, protože byla stará, protože v ní byly skály obrostlé mechem a lišejníkem, bylo tam stromořadí se zelenou trávou, mramorový starý vodotrysk a malý, zubem času poznamenaný altánek, v kterém mohla snít, plný ptačích hnízd. Zahrada jakoby měla duši, která postupem času do sebe vstřebala touhy uvězněných žen.

Tohoto rána tam čtyři černoši dokončovali přípravy na zítřejší slavnost. Jeden natahoval girlandy mezi větvemi, jiný kladl na zem překrásné koberce. Když spatřili dívčinu v okně, pozdravili ji uctivě a zároveň důvěrně a ona jim odpověděla veselým úsměvem. Jejich pohledy ji nezmátli. Ale náhle ustrašeně odskočila od okna, protože spatřila mladého vesničana s plavými vousy, který přinášel koše s květinami…

Dopis! V rukách držela dopis od André Lhéryho, skutečný dopis. V té chvíli to bylo hlavní. Minulý týden se dopustila bláznovství, když mu napsala rozhozená z rovnováhy strachem ze svatby, která se má zítra konat. Čtyři strany nevinné zpovědi, která ji připadala jako něco hrozného, a nakonec prosba, aby ji hned odpověděl na cizí jméno na poste – restante. Protože se bála, že si to rozmyslí, hned ho i odeslala nazdařbůh, protože ani neznala jeho přesnou adresu. Přitom ji pomohla její bývalá učitelka mademoiselle Ester Bonneauová, ta, co ji naučila francouzsky.

Zoufalý výkřik mladého děvčete došel na určenou adresu a spisovatel odpověděl, možná trochu pochybovačně a s úsměvem, ale celkem mile. Byl to dopis, který mohla dát přečíst i té nejuštipačnější přítelkyni a vyvolal by její závist. Náhle zatoužila ukázat ho sestřenicím, které tvrdily, že Lhéry neodpoví. Bydlely nedaleko, v té samé osamělé čtvrti; mohla tam jít takto, v ranním oděvu, a neztrácet čas oblékáním. Rychle zavolala na svou starou kojnou jako dítě zvyklé na splnění každého rozmaru.

„Dadi!“ a potom ještě hlasitěji: „Dadi!“ a protože dadi nepřicházela, netrpělivě zmačkla elektrický zvonek.

Poté se objevila dadi, kterou by jsme ještě méně čekaly v tomto moderním pokoji jako citát z koránu nad postelí. Tvář černá, hlava zahalená stříbrně protkávaným závojem. Byla to habešská otrokyně Kondža-Gül – růžové poupě. Děvče s ní hovořilo v jakési divné řeči.

„Nikdy zde nejsi, když tě volám, Kondža-Gül!“

Řekla to však něžným tónem, který zmírňoval výčitku. Ostatně, byla to výčitka nezasloužená, protože naopak, KonžaGül tam byla vždy jako věrný pes, a dívčina spíše trpěla tureckým zvykem, který vyžaduje, aby se dveře nikdy nezavíraly. Služky v domě mohly vejít kdykoliv, a nikdo neměl zaručenou chvilku samoty. Kondža-Gül přišla dnes ráno po špičkách snad už dvacetkrát, aby vystihla, kdy se vzbudí její mladá velitelka. A jak by ráda sfoukla svíčku, která ještě hořela! Ale svíčka stála na psacím stolečku, kterého se nesměla dotknout a který se ji zdál plný nebezpečných tajemství. Obávala se, že pokud zhasne ten malý plamínek, poruší tím nějaké kouzlo…

„Kondža-Gül, rychle můj čaršof! Musím jít k sestřenicím!“

Kondža-Gül zahalila dívčinu do černého čaršofu. Nejdřív ji natáhla jakousi černou sukni, potom přes ramena přehodila černou pelerínu a nakonec ji na kapuci peleríny připevnila svíracími špendlíky černý hustý závoj, zahalující celou tvář. Mezitím k ní mluvila v jakýmsi asijském jazyce, jakoby mluvila sama se sebou a nebo zpívala ukolébavku, neberouc vážně žal mladé snoubenky.

„Mladý bej, co si zítra odvede moji dobrou pani, je plavovlasý a pěkný. Do krásného paláce nás zavede, obě, ó, jak jen budeme šťastné!“

„Mlč, dadi, kolikrát jsem ti říkala, že o tom nemáš mluvit!“

Ale po chvíli dodala:

„Dadi, ty jsi tam byla, musela jsi slyšet jeho hlas, když hovořil s mým otcem. Řekni, jaký hlas má mladý bej? Aspoň trochu něžný?“

„Měkký jako hudba tvého piana, když hraješ levou rukou úplně dole, kde klávesy končí… tak měkký!. Ó, jak je pěkný!“

„Tím lépe!“ přerušila ji dívčina francouzsky s téměř pařížskou výslovností.

A zase pokračovala v asijské řeči:

„Nevíš, vstala už babička?“

„Ne, stará paní řekla, že bude dlouho odpočívat, aby byla zítra svěží.“

„Ať ji řeknou, až vstane, že jsem u svých sestřenic. Jdi pro starého Izmaila, aby šel se mnou; vás dva si vezmu sebou.“

Zatím slečnu Ester Bonneauovou nahoře v pokoji, kde bydlela, když ještě žila v tomto domě a kterou ji přidělili i nyní, když přišla na zítřejší slavnost, trápily výčitky svědomí. Jistěže, nebyla to ona, co přinesla na bílý psací stoleček Kantovy a Nitzscheho knihy, ani Beaudelaira. Už osmnáct měsíců od té doby, kdy skončila s výchovou dívčiny, vychovávala vnučky jiného paši. Její bývalá žačka se emancipovala až po jejím odchodu a nikdo ji nekontroloval. Ale i tak se ona, učitelka, cítila trošku zodpovědná za rozvoj jejího ducha. A potom, kam povede ta korespondence s André Lhérym, který dovolila? Pravda, jsou to dva lidé, kteří se nikdy nestřetnou – aspoň v tom si mohla být jistá; zaručovaly to zdejší zvyky a mříže… Ale i tak…

Když se vrátila dolu, našla drobnou osůbku celou zakuklenou jako černé strašidlo, vzrušenou a připravenou na odchod.

„Kam jdete, miláčku?“

„Jdu ukázat sestřenicím toto (toto byl dopis). Půjdete se mnou, že ano? Přečteme si ho tam spolu. Pojďte rychle!“

„K vaším sestřenicím? Dobře… jdu si pro závoj a klobouk.“

„Klobouk! To zase potrvá hodinu, k čertu!“

„Ale, ale!“

„Co ale?… Jakoby jste to i vy neříkala, když vás to chytí… Do čerta s kloboukem, do čerta se závojem, do čerta s mladým bejem, do čerta s budoucností, do čerta s životem, se smrtí, se vším do čerta!“

Slečna Bonneauová cítila, že děvčátko má slzy na krajíčku, proto složila ruce, sklonila hlavu jako tragédka v divadle a řekla:

„Když si pomyslím, že vaše chuděra babička mě platila a živila sedm let za takovou výchovu!“ Malá černá osůbka vybuchla smíchy, obratem ruky přehodila slečně Bonneauové kus krajky přes vlasy a chytila ji okolo pasu:

„Že se já zahalím… proti tomu se nedá nic dělat, to je zákon… Ale vy, která nemusíte… A ještě k tomu, když jdeme jen na skok… ve čtvrti, kde člověk nikdy nepotká ani myš!“

Ve dvojici sestoupily dolu po schodech. Kondža-Gül a starý Izmail, habešský eunuch, je už dole čekali, aby jim dělali doprovod. Kondža-Gül, zahalená od hlavy až k patě do zeleného hedvábí, protkávaného stříbrem, a eunuch stáhnutý v černém redingote evropského střihu; kdyby neměl na hlavě fez, vypadal by jako vesnický soudní vykonavatel.

Těžké dveře se otevřely. Ocitli se venku na vršku ve světle předpoledního slunce před smutečním lesíkem, vysázeným cypřiši a hrobkami, které se mírně zvedaly až k hlubokému zálivu, zaplavenému loďmi a čluny.

A tam, za tímto roztáhnutým náručím moře, ležícího pod jejich nohami, na druhém břehu, zvedala se na pozadí modrého nebe silueta města, které bylo už dvacet let předmětem tajných tužeb André Lhéryho. Istanbul – už ne mlhavý a zamračený jako ve snech romanopisce, ale zřetelný, zářivý, skutečný.

Skutečný a přece jakoby se koupal v neskutečné mlze, v tichu a marnivé nádheře. Byl to Istanbul, staletý Istanbul, na který se ještě dívali staří kalifové a v kterém kdysi Sulejman Velkolepý dal vytáhnout do výšky nejnádhernější kupole. V této záplavě minaretů a chrámů, seskupených v ranním vzduchu, nebylo nikde vidět ruiny a zároveň všechno neslo pečeť času; i přes vzdálenost a trochu oslepivému světlu bylo jasně cítit jakousi zchátralost. Oči neoklameš. Toto město, ještě živé, se svými nepočetnými kamennými vřeteny, tak štíhlými a urostlými, bylo vznešeným přízrakem minulosti. Minarety a mešity roky zešedly a tisíce dřevěných domečků, které se choulily v jejich stínu, byly okrové a nebo hnědočerné barvy, zmírněné azurem téměř věčného oparu vydechované mořem ze všech stran. A tento majestátní celek se odrážel v hladkém zrcadle zálivu.

Obě dvě ženy kráčely rychle, sledované černošským služebnictvem, a ani se nepodívaly na tu úžasnou nádheru, kterou viděly každý den. Kráčeli po dlážděné cestě, vedoucí mezi starými aristokratickými sídly, které odpočívaly jako mumie za mřížemi, a hřbitovem Kasima pašu, kde skrz zasmušilé stromy chvílemi probleskovala kouzelná krajina. Vlaštovky, co si uvily hnízda všude pod zamřížovanými balkóny, zpívaly jako v deliriu, cypřiše voněly pryskyřicí a stará zem, plná kostí mrtvých, voněla jarem.

Skutečně, celou cestu nepotkali nikoho kromě nosiče vody, který šel naplnit kožené pytle k staré, krásnými arabeskami vyzdobené mramorové studny u cesty.

V pašově domě s přísně zamřížovanýma okny jim beze slova otevřel jakýsi vousatý obr v červenozlatém oděvu, s pistolí za pasem. Ani ony nic neřekly, a jako lidé, co se dobře vyznají v domě, zamířily rovnou na schodiště, vedoucí do harému.

V prvním poschodí vešly do velké bílé místnosti s otevřenými dveřmi, odkud zazněly hlasy a smích mladých žen. Bavily se francouzsky, určitě proto, neboť mluvily o toaletách. Šlo o to, zda kytice růží na opasku bude krásnější takto nebo jinak.

„Tak je to příliš nápadné,“ řekla jedna.

„To je hloupé,“ dodala druhá, drobná, černovlasá s mléčnou pletí a posměšnýma očima.

Byl to pokoj „sestřenic“ mladé děvy, dvou sester, šestnáctileté a jednadvacetileté, kterým mladá nevěsta jako prvním vyhradila právo nahlédnout do dopisu slavného muže. V pokoji byly dvě bílé postele, nad každou arabský verš vyšitý zlatem na sametu a připevněný na stěně. Na zemi byly rozložené další improvizované lůžka, matrace a růžové saténové přikrývky pro čtyři ženy, pozvané na svatbu. Na stoličkách ležely dámské toalety, které právě přivezly z Paříže. Vládl zde předsváteční nepořádek, trochu připomínající tábor mladých Cikánek, ale Cikánek velmi elegantních a bohatých. (mohamedánské zákony zakazovaly ženě vycházet po setmění, díky tomu zdomácněl milý zvyk, že se ženy nastěhovaly jen tak, bez příčiny jedna k druhé na několik dní a nebo i týdnů; a tehdy se vesele organizovali takovéto společné ložnice.) I na orientálních závojích bylo už tu a tam vidět ozdoby z květin a šperků. Železné mříže a dřevěné vyřezávané okenice dodávaly tomuto přepychu, který měl okouzlit jiné ženy, ale který neměly právo spatřit oči žádného muže, jakýsi tajemný nádech. V jednom koutě seděly na zemi dvě černošské otrokyně v tureckém kroji a prozpěvovaly si melodie své domoviny, doprovázejíc se údery na malé bubínky.

Příchod mladé nevěsty vyvolal všeobecné překvapení. Dnes ji nečekaly. Co ji sem přivedlo? Jak byla tajemná a smuteční v těch černých závojích uprostřed bílého, růžového hedvábí a mušelínu. Co ji přivedlo tak nečekaně k jejím družičkám?

Odložila si smuteční závoj, odhalila tvář a naoko lhostejně řekla francouzsky:

„Chci vám ukázat dopis.“

„Od koho?“

„Hádejte!“

„Od tety z Andrinopolu. Vsadím se, že ti píše o briliantovém šperku, který ti posílá!“

„Ne!“

„Tak od tety z Erivanu, posílá ti ke svatbě pár angorských koček!“

„Ani to. Je to dopis z ciziny..od muže…“

„Od muže! Hrůza!… Od muže! Ty jsi strašná!“

A protože jim podávala dopis, spokojená s tím, jaký dojem vyvolala, dvě hlavy se nahnuly, aby se podívaly nejdřív na podpis.

„André Lhéry! No ne! Tak on odpověděl?… Je to od něho?. To není možné!“

Všechny věděly o dopise, který napsala romanopiscovi. Mezi tureckými ženami existuje taková solidarita v jejich odboji proti přísnému režimu harémů, že si navzájem nikdy nelžou. I kdyby se jedna z nich dopustila odvážného přečinu, zachovaly by se diskrétně jako v tomto nevinném případě.

Tiskly se jedna k druhé, včetně slečny Bonneauové, aby si společně přečetly dopis, trhajíc si ho vzájemně z ruky. Při třetí větě vybuchly smíchy.

„Ó, slyšíš?. Tvrdí, že nejsi Turkyně… To je ohromné, skutečně!… Tak se v tom vyzná, že si je úplně jistý!“

„Ech, ale to je ohromný úspěch, moje milá,“ řekla Zeyneb, nejstarší ze sestřenic, „to dokazuje tvou duchaplnost a eleganci tvého stylu…“

„Úspěch,“ namítla černovláska se zvednutým nosíkem a věčně posměšnou tvářičkou. „Pokud tě pokládá za Perotku, nuž za takový úspěch děkuji.“

Do tónu, jakým vyslovila slovo Perotka, vložila všechno pohrdání čistokrevné Osmanky vůči Levantíncům a Levantínkám, jejímž prototypem byli Peroti.

„Chudák Lhéry,“ dodala Karimé, jedna z pozvaných, „zaostal. Určitě trčí ještě v Turecku z románů roku1830: nargilé, cukrovinky a otoman po celý den.“

„A nebo jednoduše,“ ozvala se opět Mélek, „jednoduše v Turecku z času jeho mládí. Ten tvůj básník už zřejmě není nejmladší.“

Byla to pravda, nepopíratelná pravda. André Lhéry už nemohl být nejmladší. Jeho malá neznámá obdivovatelka si to poprvé uvědomila. Nikdy o tom nepřemýšlela. Bylo to zjištění spíše smutné, které zahalilo jeho kult melancholii…

I když se smály a žertovaly, všechny měly rády tohoto vzdáleného, téměř neosobního muže, všechny, tolik jich zde bylo. Měly ho rády, protože psal s láskou o jejich Turecku, s úctou o jejich islámu. Dopis, který napsal jedné z nich, byl událostí v jejich samotářském životě, v kterém se kromě strašné katastrofy svatby nic nedělo. Znovu ho četly nahlas. Každá se chtěla dotknout toho papíru, na kterém spočívala jeho ruka. A potom, protože se rády zaobíraly grafologií, pustily se do luštění tajemství jeho písma.

Náhle se objevila matka dvou sester a dopis v okamžiku zmizel, rozhovor se změnil. Ne, že by tato matka s klidnou tváří byla velmi přísná, ale i tak by brblala, a hlavně nepochopila. Patřila k jiné generaci, hovořila špatně francouzsky a četla pouze Alexandra Dumase staršího. Mezi ní a jejími dcerami se vykopala propast přinejmenším dvou století, tak rychle postupoval vývoj v moderním Turecku. Ani tělesně se na ně nepodobala. Z jejích pěkných očí vyzařoval trochu naivní klid, který by jste marně hledali v pohledu obdivovatelek André Lhéryho. To proto, že omezila své pozemské poslání na úlohu něžné matky a dokonalé manželky a nežádala od života víc. Ostatně, neuměla se oblékat evropsky, cítila se nemotorná v příliš těžkých šatech, zatímco její dcery, naopak, byli elegantní a jemné i v jednoduchých látkách.

Nyní vešla i francouzská domácí učitelka typu Esther Bonneauové, jen mladší a romantičtější. A přestože pokoj s toaletami na stoličkách a matracemi na zemi byl skutečně malý pro tolik žen, přešly do větší místnosti, zařízené v moderním stylu, která sloužila jako salón harému.

Tehdy se na prahu stále otevřených dveří bez zaklapání objevila tlustá Němka v brýlích, s bohatě zdobeným kloboukem, vedouc za ruku Fahrel-Nissá, nejmladší z pozvaných. Děvčata začala hned hovořit německy, a to stejně plynule jako před chvílí francouzsky. Byla to učitelka hudby, jinak velmi talentovaná dáma. Spolu s Fahrel-Nissá, která už hrála jako skutečná umělkyně, právě procvičovaly Bachovy fugy pro dva klavíry a obě vložily do hry celou duši.

Mluvily německy, ale stejně lehce by mohly mluvit italsky a nebo anglicky, protože tyto mladé Turkyně četly Danta, Byrona a Shakespeara v originále. Kultivovanější jako většina našich dívčin hltaly klasiky i velké moderní spisovatele. V hudbě byly nadšené stejně Gluckem jako Cézarem Frankem a nebo Wágnerem a dešifrovaly partitury Vincenta d’Indy. V jejích mozcích, které tak dlouho odpočívaly, všechno přímo zázračně klíčilo jako divoké květy na panenské půdě.

Toho rána se salón harému stále plnil. Přišly i dvě černošky s bubínky, za nimi vešla stará dáma, před kterou všechny uctivě povstaly – babička. Hned se začalo mluvit turecky, protože babička nerozuměla západním jazykům – a potom, co ji, stařeně, do André Lhéryho! Její stříbrem protkávané šaty byly ušité podle staré módy a stříbřité vlasy zahaloval čerkéský závoj. Mezi ní a jejími vnučkami ležela propast nepochopení a nejednou se při jídle pohoršovaly nad tím, že jí rýži rukama jako předci. Přesto zůstávala dokonalou dámou.

Z úcty k stařeně začaly hovořit turecky a jejich hlasy se hned staly melodičtějšími, něžnými jako hudba.

Vešla štíhlá žena, celá v černém, podobná přízraku. Byla to AliméHanum, profesorka filosofie v dívčím lyceu, založeném Jeho Veličenstvem sultánem; obyčejně přicházela třikrát týdně vyučovat Mélek arabskou a perskou literaturu. Dnes, den před svatbou, se samozřejmě nevyučovalo, protože všechny mozky byly vzrušené. Když však profesorka odložila závoj a odhalila pěknou vážnou tvář, zvrtl se rozhovor na staré iránské básníky a Mélek, které najednou zvážněla, zarecitovala pasáž ze Saadiho Krajiny růží.

V tomto pašově harému, skládajíc se z babičky, matky dcer a neteří s jejich učitelkami, nebylo ani stopy po odaliskách, nargilé a nebo cukrovinkách.

Ostatně kromě dvou tří výjimek se všechny harémy v Istanbulu podobají tomuto. Dnešní harém, to je jednoduše ženská část rodiny, založená tak jako u nás a vychovávaná tak jako u nás, pouze zde jsou ženy zavřené, na ulici se zahalují do hustých závojů a nesmí si vyměňovat názory s jiným mužem než s otcem, manželem, a bratrem a nebo někdy s blízkým bratrancem, s kterým si hrály jako děti.

Opět se začalo mluvit francouzsky a debatovat o toaletách, když zazněl slavnostní hlas: imám z nejbližší mešity svolával z výšky minaretu věřících k modlitbě.

Tehdy si mladá nevěsta vzpomenula, že její babička v poledne obědvá, a vytratila se spolu se slečnou Bonneauvou jako popelka. Učitelka byla ještě vystrašenější než její žačka, když pomyslela, že by babička měla čekat.

III

Mlčenlivý byl tento poslední oběd v rodinném domě, při kterém s mladou nevěstou seděly dvě ženy v duchu nepřátelské jedna vůči druhé – učitelka a přísná stařena.

Po obědě se nevěsta stáhla do svého pokoje a nejraději by se zavřela na dva západy. Ale pokoje tureckých žen nemají zámky, a tak se musela uklidnit tím, že dala Kondža-Gül příkaz pro všechny služky a otrokyně, aby bděly ve dne v noci ve vestibulech a na dlouhých chodbách jako věrní psi, aby ji nevyrušovaly.

Celý čas, který ještě zůstával z toho posledního dne, chtěla se připravovat jako na smrt, uspořádat své písemnosti a suvenýry a hlavně pálit, spálit je z obavy před pohledem neznámého muže, který se za několik hodin stane jejím manželem. Byla bezútěšně stísněná a její strach a vzdor rostly.

Sedla si k psacímu stolku, kde hořela svíčka, ozařující svým světlem tolik tajemných lístečků, odpočívajících v bílých zásuvkách: listy přítelkyň, které se už vdaly, a nebo těch, co se třásly tak jako ona před nadcházející svatbou. Lístky psané turecky, francouzsky, německy, anglicky, plné vzpoury a všechny otrávené pesimismem, který dnes pustoší turecké harémy. Chvílemi si přečetla kousek lístku, smutně zaváhala, ale přece přiložila lístek k bledému plamínku, který byl sotva vidět v slunečním světle. Toto všechno, všechny ty skryté myšlenky pěkných mladých žen, jejich marný nářek, jejich odpor, všechno se proměnilo v popel, který se hromadil v měděném ohřívadle, jediném orientálním náčením v pokoji.

Zásuvky se vyprázdnily, důvěrnosti změnili v popel a před dívčinou zůstal pouze velký piják se zlatým držadlem, opřený o francouzsky popsané sešity… Spálit i tyto? Ne, na to už neměla odvahu. Byl to celý její dívčí život, její intimní deník, který si začala psát jako třináctiletá – v ten smutný den, kdy si poprvé přehodila čaršof, od té doby, kdy si musela zakrýt před světem tvář, zavírat se, od té doby, co se stala jednou z nespočetných přízraků Istanbulu.

V deníku nebylo vůbec nic z jejího bývalého života. Nic z dětství malé barbarské princezny tam na čerkeské rovině, na tom ztraceném území, kde dvě století vládla její rodina. Nebylo tam nic ani ze života malého děvčátka, když se s ní jako jedenáctiletou otec přestěhoval do Istanbulu, kde dostal od Jeho Výsosti Sultána titul dvorního maršála. Bylo to období plné překvapení a zvykla si na elegantní život, plný věcí, které se musela naučit. Dva roky ji vídali na slavnostech, na tenise, na tanečních večírcích na velvyslanectví. Tancovala s nejlepšími tanečníky z evropské kolonie jako velká slečna, vždy vyhledávaná a vždy s plným tanečním pořádkem, okouzlovala svou pěknou tvářičkou, půvabem a bohatstvím. A potom, jednoho krásného dne se na bále na anglickém velvyslanectví marně ptali: „Kde je naše malá Čerkeska?“ Turečtí hosté jednoduše odvětili: „Ach, vy to nevíte? Právě si oblékla čaršof.“

A tak v třinácti letech, podřizujíc se nelítostným zákonům, vstoupila do tohoto zahaleného světa, který žil v Istanbulu, pulsoval po ulicích, a přitom bylo zakázané na něj koukat a po západu slunce se zavíral za mříže; do světa který člověk cítil všude okolo sebe – vzrušující, přitažlivý, ale neproniknutelný, do světa, který pozoruje, dohaduje se, kritizuje, vidí hodně věcí přes černou mušelinovou masku a domýšlí si, co neviděl.

Z ničeho nic uvězněná mezi otcem, který byl stále ve službě a přísnou stařenou, sama v obrovském domě ve čtvrti Kasima pašu, ve čtvrti starých paláců a hřbitovů, kde s příchodem noci všechno ztichlo a stalo se děsivým, oddala se vášnivě studiu. Tak to šlo až do jejího jednadvacátého roku. Až dodnes v ní žila palčivá touha všechno vědět, prohlubovat si vědomosti z literatury, historie či filosofie. Mezi mladými ženami, přítelkyněmi v žalářích harému stala se jakousi hvězdou. Hovořily o její erudici, úsudku, o nevinné odvaze a zároveň napodobovaly její eleganci, ale především byla pro ně jakousi vlajkonosičkou ženské vzpoury proti přísným omezením harémů.

Deník přece jen nespálila. Raději ho zapečetí a svěří některé spolehlivé přítelkyni, jejíž manžel neprohledává zásuvky. Kdo ví, jestli se k němu v budoucnosti nevrátí a nebude v něm pokračovat? … Byl ji drahý, zejména proto, že v něm zachytila život, který zítra končí, šťastné minulé chvíle, jasnější jak jiné, večery plné touhy strávené v staré zahradě, porostlé růžemi, procházky u čarovného Bosporu v doprovodu milovaných sestřenic. Kdyby ho zničila, všechno by nenávratně zapadlo do propasti času. Psaní deníku ji pomáhalo přemoct melancholii uvězněného děvčete – vždyť i nyní má chuť pokračovat v něm, aby setřásla tíseň tohoto posledního dne… Zůstala sedět u psacího stolku a chytila rukojeť pera – celou ze zlata, vykládanou malými rubíny. Od začátku psala tento deník francouzsky, aby ho ochránila před babičkou a ostatními zvědavci v domě, kteří by si ho rádi přečetli. Ale za poslední dva roky sledovala svou francouzštinou, v které se stále zdokonalovala, jiný cíl. Už dva roky psala tento deník pro imaginárního čtenáře, pro osobu velmi vzdálenou a téměř neexistující: pro spisovatele André Lhériho… Nyní už psala všechno jen pro něho, imitujíc mimovolně jeho styl. Deník nabyl formu dopisů adresovaných jemu, kde ho oslovuje jménem, aby vytvořila aspoň iluzi jejich známosti. Jmenovala ho prostě André, jako skutečného přítele, jako staršího bratra.

A tak i toho večera začala malá ruka, obtažená příliš krásnými prsteny, psát…

18. dubna 1901

Nikdy jsem vám nevyprávěla o svém dětství, že ano, André? A přece by jste ho měl poznat. Já, která vám připadám tak civilizovaná, v podstatě jsem pouze barbarka. Vždy ve mně zůstane cosi z té divočiny volných prostor, která se proháněla na koni za cinkotu zbraní a nebo tancovala v třpytu a hudbě zvonečků na stříbrném opasku.

A když tato moje nová duše, na kterou jsem hrdá, duše myslící, uvědomělé bytosti, když tato duše příliš trpí, vracím se, přes všechno pozlátko evropské kultury, k vzpomínkám na své dětství. Naléhavě se přede mnou vynořují barevné, třpytivé, ukazují mi zářící zem, ztracený ráj, do kterého se už nemůžu a ani nechci vrátit: čerkéskou dědinku, daleko za Konyou, která se jmenuje Karadžiamir. Tam vládla moje rodina, od té doby kdy přišla z Kavkazu. Moji předci byli chánové z Kiziltépé, a tehdejší sultán jim dal do léna Karadžiamir. Tam jsem žila až do jedenácti let. Byla jsem svobodná a šťastná. Čerkeská děvčata se nezahalují. Tancují a povídají si s mladými muži a volí si manžela podle svého srdce.

Náš dům byl nejkrásnější v dědině a ze všech stran k němu vedly akátové aleje. I okolo domu vytvářely akáty velký kruh a při sebemenším závanu větru kývaly větvemi, jakoby se mi klaněly, a pršel z nich voňavý sníh. Ve snech vidím řeku… z velkého pokoje bylo slyšet hlas jejích spěchajících vlnek. Ó, jak pospíchaly v ústrety neznámých dálek! Když jsem byla malá, smála jsem se, jak se zlostně rozbíjejí o skály.

Před domem, směrem k dědině, se rozprostíral široký volný prostor. Tam jsme tancovaly v čerkéském rytmu při zvucích naší staré hudby. Vždy dvě a dvě a nebo v řetězy, všechny v bílých hedvábných šatech s květy a nebo věnci ve vlasech. Vidím před sebou svoje tehdejší přítelkyně.Kde jsou dnes? Všechny byly hezké a něžné, s velkýma očima a svěžím úsměvem na rtech.

V létě, když se setmělo, Čerkesi mého otce – všechno mladí lidé z dědiny – zanechali práci a vydali se na koních na planinu. Můj otec, starý voják, se postavil do jejich čela a seřadil je jako do útoku. Byl to zlatý čas, když si slunko lehalo k spánku. Když jsem byla malá, jeden z nich si mě vzal do sedla a já jsem se opájela rychlostí a vášní, která po celý den vystupovala z rozpálené země, aby večer propukla v cinkot zbraní a divokém zpěvu. Každá hodina měnila odstín, nabírala purpurovou barvu věčných bojů… a vítr odnášel bojové písně jezdců. Potom se změnila na růžovou a opálovou…

Zastavila se při slovu „opálovou“, uvažujíc, zda není příliš vyumělkované a zda se bude líbit André Lhérymu, když náhle přes zákaz vešla do pokoje Kondža-Gül.

„Je tu, paní moje! Je tu!“

„Kdo je tu?“

„On, mladý bej!… Přišel si popovídat s pašem, vaším otcem, a už se chystá odejít. Rychle běžte k oknu, uvidíte ho, až bude nasedat na koně!“

Princezna se ani nepohnula. Chladně odvětila překvapené Kondža-Gül:

„A proto mě vyrušuješ? Uvidím ho i tak až příliš často! Nehovoříc o tom, že budu mít do smrti možnost se na něho vynadívat!“

Řekla to hlavně proto, aby před služebnou dala najevo, jak pohrdá mladým bejem. Ale jen co Kondža-Gül odešla, rozechvěle přistoupila k oknu. Bej právě nasedal na koně. Měl na sobě pěknou důstojnickou uniformu a cvalem se vzdaloval okolo cypřišů a hrobů, následovaný sluhou. Stačila si všimnout, že má skutečně plavé vousy, možná až příliš plavé na její vkus, i to, že je to pěkný mládenec hrdého držení. Ale co jak pěkný byl, přece jenom zůstával jejím protivníkem, vnuceným vládcem, kterého nikdy nemůže vpustit do svého srdce. A protože na něho nechtěla víc myslet, vrátila se k psacímu stolku – s trochu rozpálenými tvářemi – aby pokračovala v dopise svému neskutečnému
důvěrníkovi.

…růžovou hodinu (prostě a krátce růžovou), když se probouzejí vzpomínky a Čerkesi se v myslích vracejí do krajiny svých předků; jeden z nich začal recitovat píseň vyhnanců a ostatní zpomalili jízdu, aby se zaposlouchali do osamělého táhlého hlasu. Potom se hodina změnila na fialovou, něžnou a sladkou a celá planina se ozývala hymnou lásky… tehdy se jezdci obrátili a cválali nazpět. Pod kopyty jejich koní umíraly květy v posledním závanu vůně.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Harémy kouzla zbavené.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.