Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Publikace vychází s podporou, kterou na doporučení své Ediční komise poskytla Fakulta sociálních věd Univerzity Karlovy.

PhDr. Petr Bednařík, Ph.D.
prof. PhDr. Jan Jirák, Ph.D.
oc. PhDr. Barbara Köpplová, CSc.

Dějiny českých médií
Od počátku do současnosti
2., upravené a doplněné vydání

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 220 386 401
www.grada.cz
jako svou 7373. publikaci

Recenzenti:
doc. PhDr. PaedDr. Milan Sekanina, CSc.
prof. PhDr. Jiří Knapík, Ph.D.

Odpovědná redaktorka Jana Kubínová
Sazba a zlom Antonín Plicka
Grafický návrh obálky Antonín Plicka
Počet stran 456
Obrazový doprovod z archivu autorů
Vydání 2., 2019

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2019

ISBN 978-80-271-1145-9 (ePub)
ISBN 978-80-271-1144-2 (pdf)
ISBN 978-80-271-0553-3 (print)

Poděkování

S prvním i druhým vydáním nám pomáhala celá řada přátel a kolegů a rovněž pracovníci několika institucí. Všem moc děkujeme za podporu.

Velký dík patří Jitce Kryšpínové za trpělivou administrativní pomoc i celkovou psychickou podporu. Janu Cebemu děkujeme za konzultace a kritické připomínky, Martinu Sekerovi za poskytnutí podkladové studie ke čtvrté kapitole, četné konzultace a přístup k fondům Knihovny Národního muzea. Děkujeme Fakultě sociálních věd Univerzity Karlovy za poskytnutí dotace pro vydání publikace v nakladatelství Grada.

Děkujeme také Institutu komunikačních studií a žurnalistiky FSV UK za finanční příspěvek na pořízení práv k užití fotografií a Českému rozhlasu, České tiskové kanceláři, Literárnímu archivu Památníku národního písemnictví a knihovně Libri prohibiti za vyhledání a poskytnutí řady fotografií.

KATALOGIZACE V KNIZE - NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Bednařík, Petr, 1973-
Dějiny českých médií : od počátku do současnosti / Petr Bednařík, Jan Jirák, Barbara Köpplová. -- 2., upravené a doplněné vydání. -- Praha : Grada, 2019. -- 456 stran
Anglické resumé
Obsahuje bibliografii a rejstřík

ISBN 978-80-271-0553-3 (brožováno)

* 316.774 * 316.774(091) * (437.3) * (048.8:082)
– masmédia -- Česko -- 15.-21. století
– dějiny médií -- Česko -- 15.-21. století
– kolektivní monografie

316.4/.7 - Sociální interakce. Sociální komunikace [18]

Úvod

Masová média v proměnách času a společnosti

Noviny, časopisy, agenturní žurnalistika, filmy, rozhlasové a televizní vysílání, velká část internetové produkce (internetové verze tradičních médií, původní zpravodajské portály a blogy, mluvené slovo, filmy a hudba dostupné pro reprodukci či ukládání) a některé síťové služby jsou součástí jak naší každodennosti, tak ekonomické existence společnosti a politického rozhodování i významným zdrojem její kulturní produkce. Jejich společenský význam spočívá především v tom, že jsou k dispozici potenciálně velkému počtu uživatelů, a to v pravidelných intervalech (deníky, časopisy, v jistém smyslu i rozhlasové a televizní vysílání, pokud nemá charakter vysílaného proudu) nebo téměř neustále a na požádání (internetové portály, služby mobilních operátorů a díky internetu stále více i televize a rozhlas). Současné společnosti jsou těmito médii prostoupeny, proto se média stala nejen významným projevem sociální komunikace, ale i důležitým průmyslovým odvětvím (díky téměř „příbuzenskému“ svazku s reklamním trhem).

Masová média jako průmyslové odvětví mají své vlastní – ekonomické i politické – zájmy a své představy o uspořádání světa dané vnitřní dynamikou svých proměn: konkurenčním bojem, touhou po zisku a potřebou udržet si nebo posílit vlastní postavení působením na politickou sféru. Proto je třeba média chápat nejen jako součást kultury, ale také jako politickou a ekonomickou entitu s vlastním vývojem a vlastními, původními zájmy. Tento průmyslový sektor se v posledních letech významně proměňuje. Díky politickým změnám na přelomu osmdesátých a devadesátých let 20. století a nebývalému technickému rozvoji na přelomu 20. a 21. století se mu fakticky podařilo proniknout – a to téměř doslova – do všech koutů světa. Je-li někde globalizace skutečně rozvinutá, tak je to na mediálním trhu. Média jsou hegemonem globalizované ekonomiky a globalizující se politické komunikace a kulturní produkce.

Předkládaný text nabízí chronologicky řazený vhled do vývoje českých médií na pozadí obecně charakterizovaného historického kontextu ve světě a v českých zemích včetně vývoje médií ve světě. Pojem „česká média“ není snadné definovat – na území, které dnes vymezují hranice České republiky, se i v mediální produkci setkávala řada jazykových, kulturních a politických kontextů. Pro potřeby předkládaného textu tvoří osu výkladu vývoj česky psaných (od dvacátých let 20. století i vysílaných) médií v českých zemích. Další jazykově definovaná prostředí (německy psaný tisk, polský tisk vycházející ve Slezsku, ruskojazyčný tisk a rozhlas po roce 1989 apod.), popřípadě prostředí vymezená územním principem (moravský tisk, slezský tisk), jsou zmíněna výběrově tam, kde vstupují do kontaktu s česky provozovanými médii, ať již má tento kontakt povahu střetu, synergického efektu či inspirace.

Celý výklad je uveden krátkým připomenutím věcných a metodologických problémů spojených se studiem dějin médií (kap. 1) a pak – jak je u dějin médií vcelku tradiční – začíná nástupem knihtisku v evropském prostředí a pokračuje rozvojem tisku na území dnešní České republiky do poslední čtvrtiny 18. století (kap. 2). Český tisk vstoupil do tohoto prostředí v době formování moderní národní identity a národního sebeuvědomování jazykových a kulturních skupin žijících v tomto prostoru a působil jako reprezentant a podpora těchto procesů (kap. 3). V dalším vývoji se pak tisk stával stále zřetelněji i společenskou institucí politického života společnosti (kap. 4) a následně přímo výrazem institucionalizace politického dění (kap. 5). V samostatném státě se média rozvíjela nejen jako instituce politického života, ale také jako průmyslové odvětví, které přijímá a adaptuje si nové obsahové tendence i technické inovace (kap. 6). Zřetelnou změnu prodělala média (a veřejný život vůbec) v období po podepsání mnichovské dohody na podzim 1938 a během druhé světové války (kap. 7). Toto období vystřídala etapa obnovy samostatného Československa vzešlého z výsledků druhé světové války. Média se stala jednou ze společenských institucí, v nichž se odehrála téměř okázalá personální i strukturní očista (kap. 8). Další etapu představoval vývoj médií po roce 1948, kdy se Československo vyčlenilo z tradic západoevropských demokracií a stalo se součástí oblasti podléhající mocenské nadvládě Sovětského svazu. První etapa tohoto období znamenala výrazný přeryv v koncepci společenské role médií, jejich kontrolu a plánovité zapojení do budování „nového řádu“ a propagandistických bojů studené války (kap. 9). Přísná kontrola médií začínala ochabovat od konce padesátých let, čímž se začaly vytvářet podmínky pro liberalizaci médií a veřejného a kulturního života v šedesátých letech – proces, který vyvrcholil pražským jarem 1968 (kap. 10). Invaze vojsk Varšavské smlouvy do Československa v srpnu 1968 fakticky i symbolicky ukončila naděje na další liberalizaci médií a otevřela prostor k systematické, byrokratizované kontrole mediální produkce, která nakonec vedla mimo jiné k její nivelizaci (kap. 11). Tuto etapu vystřídal po rozpadu bipolárního světa v roce 1989 prudký ekonomický a technologický rozvoj médií podmíněný povahou nově ustaveného politického pořádku i strukturních změn na počátku devadesátých let (kap. 12).

Jednotlivé kapitoly (s výjimkou kapitoly první) jsou uspořádány tak, že v prvních podkapitolách je zmíněn evropský, případně světový historický kontext a následuje připomenutí souvislostí českých dějin. Poté přichází strukturovaný výklad vývoje médií v českém prostředí. Vnitřní strukturace tohoto vývoje není jednotná a závisí na tom, co lze v dané periodě považovat – ve vztahu k médiím – za nejvýraznější dobově charakteristické rysy.

1Masová média jako historické téma

Noviny, časopisy, filmy, rozhlasové a televizní vysílání, stejně jako mnohé internetové stránky a některé knižní produkty, nabízejí sdělení, o která je z nejrůznějších důvodů ve společnosti zájem. Produkce a distribuce takových sdělení jsou proto zorganizovány tak, aby se mohla průběžně či pravidelně šířit z jednoho centra k mnoha periferiím, tedy k uživatelům – zájemcům. Jejich zájem může být formován celou řadou podnětů, od potřeby orientovat se v politickém či ekonomickém životě společnosti přes snahu vzdělat se, pobavit se či jen zaplnit volný čas až po to, že si na přísun takových sdělení prostě zvykli. Motivy k šíření sdělení mohou být také rozličné, od snahy zaměřit pozornost na nějaký politický směr a vyložit jeho přednosti přes touhu dosáhnout ekonomického úspěchu až po potřebu zničit politického či ekonomického protivníka. Fakt, že podstatným rysem působení médií je pravidelné či průběžné šíření sdělení, vede mimo jiné k tomu, že čtenáři, diváci a posluchači nejsou konkrétní individuální adresáti či skupiny adresátů, nýbrž anonymní, jen obecnými rysy definované množiny příjemců. Obecnými rysy přitom může být příslušnost k určité společenské vrstvě, identifikace s nějakým (národním, etnickým) celkem či politickým proudem, nebo dokonce jen soubor určitých sociodemografických charakteristik, které reprezentují ten či onen typ spotřeby a životního stylu. Takto zformované množiny uživatelů nabývají takových rozměrů, že si pro svou početnost a skrytost konkrétních uživatelů v anonymitě vysloužily označení masa. Proto se noviny, časopisy, rozhlas, televize a část filmové a knižní produkce označují jako masová média a pro jimi vytvářenou a podporovanou komunikaci se vžilo označení masová komunikace.

Nástup a rozvoj masových médií je zřetelným projevem modernizačního procesu, tedy rozvoje a proměn industrializujících se společností, který začal v 15. století v různých částech Evropy a probíhá do současnosti. Média (ve své „předmasové“ podobě) se začala rozvíjet s rozšiřováním obchodu, výroby zboží a také dovozu nejrůznějších komodit ze vzdálených destinací do Evropy. Média provázela přesun početných skupin populace celé řady evropských zemí z venkova do měst. O média (svobodu projevu, názoru a vyznání) se vedly spory a boje ve všech revolucích. Média byla jedním z prostředků, do nichž vkládali naděje na posílení národního uvědomění protagonisté „obrozujících se“ evropských národů. V novodobých dějinách Evropy snad není společenské změny, v níž by média nebyla nějakým způsobem přítomna.

Pro historiky, sociology, politology i mediology zůstává otevřenou a významnou otázka, nakolik je nástup a rozvoj médií a mediální komunikace produktem nebo jen průvodním jevem modernizačního procesu. Nakolik je také (nebo dokonce především) jevem konstitutivním – a konečně nakolik je jevem univerzálním a nakolik projevem specifických podmínek modernizace toho či onoho společenství, národa či období. Média jsou komplexní kulturní, socioekonomický a politický jev, který v průběhu modernizace prostupuje všemi vrstvami společnosti a všemi rovinami jejího fungování a vstupuje do interakce s dalšími jevy (literaturou, politickou emancipací, pojetím vzdělání, uměleckou produkcí apod.). Tam, kde úvahy o významu masových médií směřují k tomu, že média mají konstitutivní charakter, uvažuje se o jejich vrůstání do společnosti jako o společenské změně svého druhu. Vedle industrializace, byrokratizace, alfabetizace moderních společností se objevují i úvahy o jejich medializaci či mediatizaci.

Média nejsou jen projevem či faktorem politického, společenského či kulturního života, ale mají i svůj vnitřní, imanentní vývoj. S masovými médii jsou běžně spojovány snahy o řízené (manipulativní) působení na postoje a chování příjemců a na veřejné mínění (cenzura, propaganda a reklama). Současně jsou média vnímána jako zdroje informací o sociálním, politickém i fyzickém světě a jako subjekt, který artikuluje názory na tyto světy (žurnalistika). Taková vnímání provázejí média již od jejich předmasové fáze vývoje a mnohdy navazují na starší aktivity sloužící stejnému účelu.

Na vývoji masových médií se podílely nejen proměňující se společenské a politické podmínky, specifické pro jednotlivé části světa, ale i proměny technologické a organizační povahy – a ani ty nemají univerzální povahu. Již jsme např. naznačili, že média se do skutečně masové podoby vyvinula od předmasové fáze své existence. Diskuse o nástupu „skutečně masových“ médií má své nezastupitelné místo ve výkladu dějin médií i dějin moderních společností. Někteří autoři kladou první výskyt „skutečně masových“ médií do třicátých let 19. století, kdy se ve Francii, Velké Británii a v USA poprvé objevil tisk s vyšším nákladem. Jiní se domnívají, že nástup masových médií je třeba hledat v rozvoji dělnického tisku v průběhu 19. století. Další nacházejí počátek v devadesátých letech 19. století a na počátku 20. století, tedy v době, kterou pro mediální oblast symbolizují v Evropě vydavatelské aktivity lorda Northcliffa a na americkém kontinentu konkurenční boj vydavatelských osobností Josepha Pulitzera a Williama R. Hearsta. Do závěru této doby také spadá rozšíření filmu jako lidové zábavy. Ještě další skupina autorů nabízí představu, že skutečně masová média se konstituují až se „zlatými léty Hollywoodu“ a „zlatými časy rádia“ ve třicátých a čtyřicátých letech 20. století v USA. Pro řadu zemí se ale ani jeden z těchto potenciálních milníků nehodí – mimo jiné ani pro česká média (i když je pravda, že v devadesátých letech 19. století došlo i v českém prostředí k výraznému nárůstu počtu listů i jejich nákladů).

Postavení médií, jejich společenská, politická a kulturní role, stejně jako vliv proměn médií na společnost, představují významný zdroj poznatků pro výklad a pochopení moderních dějin. Proto je běžné, že se v jednotlivých zemích světa sepisují nejen dějiny národní kultury (výtvarného umění, literatury, divadla, kinematografie atd.), ale také sociální, politické a kulturní dějiny národních médií. Proto se vydávají komparativní dějiny médií a vznikají pokusy o sepsání obecných (byť zpravidla myšlenkově silně „westernizovaných“) dějin médií.

1.1Co jsou masová média

Média a mediální komunikace jsou dobově podmíněné formy veřejné komunikace, jejichž společnými charakteristickými rysy jsou:

•potenciální fyzická i psychická (intelektuální) dostupnost jejich produkce neomezenému množství adresátů/uživatelů a reálné užívání této produkce relativně velkým počtem příjemců;

•disponování technickým, organizačním a distribučním zázemím, které výše zmíněnou dostupnost umožňuje, tedy dovoluje vyrábět velký počet identických kopií nebo šířit týž signál po rozhlehlém a obydleném území;

•nabídka obsahů, jež jsou obecně srozumitelné a mohou být z různých důvodů použitelné (pro poučení, orientaci ve světě, potvrzení politického názoru, jako návody na jednání, pro zábavu, pro zaplnění volného času, pro rituální strukturaci každodenního běhu života apod.);

•průběžnost nebo pravidelnost obměňované produkce a vůle po její aktualizaci, případně atraktivizaci.

Masovými médii se tedy rozumějí taková média, která jsou určena a dostupná neuzavřené množině uživatelů („široké veřejnosti“, resp. „mase“). Tato média se formují za konkrétních historických podmínek (v procesu modernizace, resp. v kontextu průmyslové revoluce). Nástup a rozvoj masových médií je úzce spjat:

•s procesy industrializace, urbanizace a alfabetizace modernizujících se společností;

•s procesem sociální stratifikace těchto společností na dichotomii elity na jedné straně a střední a nižší (dělnické) třídy na straně druhé;

•s procesem demokratizace těchto společností (např. rozšiřováním volebního práva);

•s formováním a uvědomováním si národní identity těchto společností, tedy s moderním nacionalismem.

Masovými médii jsou tištěná média (a s nimi jednotlivé zobrazovací techniky, např. dřevoryty, mědiryty, litografie ad., nebo později fotografie), následně film, dále rozhlasové a televizní vysílání a v poslední době také veřejně dostupná sdělení v prostředí internetu.

1.1.1Tisk

Pokud jde o tisk, spadají pod toto označení především periodika, tedy víceméně pravidelně vycházející noviny (v dnešní podobě především deníky) a časopisy určené široké veřejnosti, a v omezenější míře i neperiodické tiskoviny (jedinečné či příležitostné), popřípadě periodické tiskoviny určené úzkému okruhu zájemců (např. odborné časopisy). Významným rysem masových periodik je podíl na formování veřejného, kulturního a politického života, tuto roli zastávaly v minulosti různé tiskoviny – od knih přes letáky a pamflety po kalendáře.

Dějiny médií se v tomto smyslu počínají nástupem a rozvojem knihtisku a pokračují ranými projevy tisku. Teprve postupně a přes řadu nepravidelných tisků krystalizují do podoby pravidelné, skutečně periodické produkce. Součástí studia dějin periodického tisku je i role a dopad periodik určených úzkým zájmovým skupinám: odborné časopisy působily v minulosti často jako faktor formování veřejného (např. národního) prostoru. Příslušníci nepočetných elit majetných a vzdělanců, jimž byla tato periodika určena, pak představovali veřejné mínění. A konečně i v době, kdy byla periodická média plně rozvinuta, vykazovala a vykazuje část neperiodické produkce nápadné rysy masovosti – takzvané čtivo (romantické příběhy běžně označované jako „červená knihovna“, příběhy s tajemstvím, „letištní knihy“ určené k jednomu přečtení a zahození apod.) je k dispozici po celém světě a konzumují je početné čtenářské skupiny. Pro tento rys „masovosti“ je vhodné zmíněnou tištěnou produkci do výkladu dějin masových médií zahrnout.

1.1.2Film a kinematografie

I když je film z hlediska výkladu dějin masových médií spíše doplňkové téma, nelze přehlédnout, že alespoň část filmové produkce nese některé rysy masové komunikace. Především existují produkty filmového průmyslu, jejichž publikum mělo a má masový charakter. Například produkce dobrodružných příběhů, westernů a grotesek v období němého filmu dokázala přilákat do promítacích sálů obrovské množství diváků, kteří toužili pobavit se a odpočinout si, takzvané divácké filmy to dokážou dodnes. Filmový průmysl zcela jistě disponuje organizačními možnostmi, jak filmy distribuovat do početných sítí kinosálů. Navíc část filmové produkce (dokumentární a zpravodajský film) se snaží o obsahovou aktuálnost a podílí se na formování veřejného života.

Jsou dějinné okamžiky, kdy se film (resp. kinematografie) stává součástí politického dění. Například během druhé světové války sloužil jako nástroj propagandy nejen v hitlerovském Německu, ale i v jiných zemích (např. v USA). Aktivní součástí veřejného života se film stal také v šedesátých letech 20. století v Československu, a to jako výraz liberalizace a demokratizace poměrů („nová vlna“ českého filmu v šedesátých letech 20. století, kdy se z filmů Miloše Formana, Jiřího Menzela, Věry Chytilové, Ivana Passera, Jana Němce a dalších staly téměř politické deklarace).

1.1.3Vysílací média

Vysílací média, tedy rozhlas a televize, jsou jako masová média snadněji vymezitelná. Neustavovala se ostatně – na rozdíl od tisku – jako výraz a nástroj společenské změny. Byla spíš technologickým pokrokem, který si teprve postupně hledal svou sociální, politickou, kulturní i estetickou pozici. Rané dějiny rozhlasového vysílání dokládají, že toto médium bylo původně chápáno především jako zprostředkovatel již existujících forem – koncertů, divadelních představení, vzdělávacích přednášek apod. Teprve postupem času do rozhlasu pronikly žurnalistické prvky (zpravodajství, živý sportovní komentář atd.) a začaly se uplatňovat obsahy, jež by bylo možné považovat za „rozhlasu vlastní“ (např. rozhlasové inscenace, seriály, soutěže), a přímý přenos („živé vysílání“) se z omezení změnil na přednost.

Televize byla zprvu chápána především jako „rozhlas s obrazem“, tedy jako technologické rozšíření možností rozhlasu. V počátcích televizního vysílání je tak možné najít celou řadu převzatých rozhlasových pořadů (např. seriály či soutěže). Nelze přehlédnout, že rozhlas i televize jsou svým způsobem funkčně hybridní média – berou na sebe některé funkce tisku (nabízejí žurnalistické a publicistické obsahy, podílejí se na veřejném a politickém životě společnosti), ale současně v minulosti aspirovala na to, že budou novými sférami uměleckého výrazu – o televizi jako „novém umění“ se ve světě i v českém prostředí zvláště v šedesátých letech minulého století hojně diskutovalo a na produkci této doby jsou dodnes patrné vyšší umělecké ambice.

1.1.4Internet

Internet je v diskusi o tom, co jsou média, třeba chápat především jako specifické – technologické – prostředí, v němž se nabízí možnost využití nejrůznějších produktů, z nichž jen některé (zpravodajské servery, blogy, vyhledavače, YouTube, ale zčásti také veřejně přístupné sociální sítě typu Facebook, Instagram či Twitter atd.) nesou charakteristiky masové komunikace, zatímco celá řada dalších možností využití internetu (e-mail, Skype, ICQ, chaty apod.) má blíže k soukromé a interpersonální komunikaci.

Internetová (někdy též „síťová“) média bývají kladena do protikladu k masovým médiím pro svou interaktivní povahu a vyšší míru individualizace nabídky. Je pravda, že architektura počítačových sítí dovoluje průběžné a rozsáhlejší formulování požadavků ze strany uživatele než „tradiční“ masová média (ale i čtenář může obsah ovlivnit volbou titulu, divák či posluchač volbou kanálu a času). Uživatel může také snáze ventilovat své dojmy a názory zapojením do diskuse či připojením komentáře (ale i čtenáři, posluchači a diváci mohou psát do redakce, popřípadě volat do vysílání). Přesto základní model komunikace velkých uživatelských portálů a zpravodajských serverů je založen na směřování: centrum → periferie. Jako u „tradičních“ médií i internetová komunikace nese stále zřetelněji rysy masových médií: dostupností, organizačním zajištěním, podílem na veřejném životě (mobilizační a propagandistický potenciál sociálních sítí je zřejmý a v politické komunikaci stále hojněji využívaný), komercializací a komodifikací, stejně jako snahou po aktuálnosti a rychlosti (okamžitosti) dodání sdělení.

1.1.5Vztah masových médií a žurnalistiky

V předcházejícím výkladu jsme se v souvislosti s nástupem a rozvojem masových médií několikrát zmínili o žurnalistice, tedy o jevu, který je s existencí masových médií těsně spjat – tak těsně, že s nimi v některých fázích vývoje médií a v některých kontextech téměř splývá. V českém jazykovém úzu jsou skoro synonymické výrazy „žurnalistika“ a „novinářství“ a velmi blízký je jim výraz „publicistika“, byť jeho významové pole je užší – nezahrnuje zpravodajství. Z češtiny se bohužel téměř vytratil výraz „žurnalismus“ (ve starším tvaru žurnalism), s nímž ještě běžně pracovala sociologie a politická literatura první třetiny 20. století (objevuje se např. v textech T. G. Masaryka a E. Beneše). Tímto pojmoslovným ochuzením se na výrazy „žurnalistika“ a „novinářství“ váže příliš mnoho významů a ty je třeba vyložit a vztáhnout k masovým médiím.

Žurnalistikou se rozumí referování o aktuálním dění (o nejrůznějších důležitých, podstatných, zajímavých, otřesných nebo bizarních událostech či jevech nebo činech a jejich aktérech) a dobírání se smyslu, významu a dopadu tohoto dění na společnost. V tomto smyslu je žurnalistika typem veřejné komunikace, respektive specifickým diskurzem, popřípadě souborem dílčích diskurzů (za takový dílčí diskurz lze považovat např. zpravodajství). Pro tento význam slova „žurnalistika“ by právě bylo nad míru příhodné použít výraz „žurnalismus“ (a v tomto významu se také v minulosti hojně používal). Hypotetické soudy typu „česká žurnalistika je v úpadku“ nebo „nad dnešní žurnalistkou by se Havlíček v hrobě obracel“ odkazují právě k tomu významu slova, stejně jako třeba intuitivní povědomí o rozdílu mezi „seriózní žurnalistikou“ a „bulvární žurnalistikou“ či tušení historických proměn tohoto diskurzu („z dnešní žurnalistiky zcela zmizel úvodník“). Všechny následující uvedené významy slova jsou pod tento základní význam subsumovány – byť je možné o nich uvažovat autonomně. Žurnalistika (tedy žurnalismus) je v tomto smyslu historickou kategorií a je možné sledovat její proměny v čase. Dějiny žurnalistiky (dějiny žurnalismu) jsou pak neodmyslitelnou součástí dějin masových médií a v řadě konkrétních historických situací lze říci, že dějiny masových médií jsou dějinami žurnalistiky.

Ve významu slova „žurnalistika“ je obsažen i odkaz ke konkrétním sdělením novinářské povahy distribuovaným masovými médii. Řada sdělení má obsahová a kompoziční specifika, která je dovolují identifikovat jako žurnalistické výstupy: třeba podle toho, že referují o velmi nedávných událostech připomenutím základních a předem vybraných parametrů události (jak je tomu u zprávy) či předkládají argumenty podporující nějaké hodnocení události (jako je komentář), popřípadě nabízejí názory, postoje či soudy efemérní povahy (fejeton, interview atd.). Způsoby uspořádání žurnalistických sdělení (textové vzorce někdy označované jako žurnalistické žánry) jsou v čase proměnnou jevovou stránkou mediální produkce a jako takové jsou svébytným výrazem dějin médií, skrze něž se projevuje „dobový žurnalismus“.

1.1.6Žurnalistika jako povolání

Žurnalistika je také povolání. Kontury tohoto povolání je z více důvodů obtížné určit. Ve srovnání např. s lékařstvím či advokacií je žurnalistika jako profese jen velmi málo institucionalizována, tedy nerozvinul se u ní proces profesionalizace do takové míry jako u některých jiných oborů a je chápána jako „volné povolání“. Má např. jen velmi volně ustavené profesní standardy, nevyžaduje žádnou konkrétní odbornou průpravu (někdy se dokonce uvažuje o existenci „nadání na žurnalistiku“ jako zvláštní dispozici ne nepodobné uměleckému talentu). Možnost živit se žurnalistikou není zpravidla vázána na žádné vstupní zkoušky prokazující způsobilost ani na jiné závazky (projevující se v jiných oborech např. členstvím v profesních komorách), chybný výkon není postižen (např. zákazem povolání). Odchylky od této charakteristiky je možné v dějinách žurnalistického povolání najít, ale mají zpravidla politickou motivaci (např. přezkušování adeptů na novinářské povolání v poválečné Itálii či povinné členství československých novinářů v novinářské organizaci koncem čtyřicátých let a v padesátých letech 20. století). V liberálně demokratických poměrech, kde je žurnalistika chápána jako historicky ustavená instituce svobody projevu, brání plné profesionalizaci právě historické okolnosti ustavování žurnalistiky – v řadě úvah o naplnění svobody slova se objevuje argument, že profesní komora s povinným členstvím, povinnost speciálního vzdělání či nutnost uspět u vstupních zkoušek by v důsledku oslabily svobodu projevu v dané společnosti. I novinářské povolání má tedy své dějiny, v jejichž rámci je možné sledovat např. směřování k profesionalizaci (rozvoj novinářského vzdělávání, ustavování novinářských organizací, proměny legislativy upravující postavení novinářů apod.) nebo naopak k deprofesionalizaci (stagnace či chřadnutí novinářského vzdělávání, oslabování významu novinářských organizací, možnost amatérů uplatnit se v mediální produkci atd.), ale také dopad dobového ekonomického či politického kontextu na výkon povolání nebo vliv technologií na podobu novinářské práce.

S žurnalistikou jako povoláním těsně souvisí poslední užívaný význam slova, a to žurnalistika jako studijní obor provozovaný na celé řadě škol dalšího vzdělávání. Ve většině průmyslově rozvinutých zemí se během 20. století vyvinuly různé formy profesní přípravy novinářů a dostalo se jim velmi rozdílného institucionálního zakotvení od profesních učilišť zřizovaných vydavateli či novinářskými svazy přes vzdělávací kurzy při zaměstnání po univerzitní katedry a ústavy. Také novinářské vzdělávání představuje rozměr dějin žurnalistiky a médií.

Jelikož vývoj masových médií a vývoj žurnalistiky jsou těsně spjaty, budeme se ve výkladu dotýkat obojího. Proces ustavování moderních společností je doprovázen bojem o svobodu projevu a právo prezentovat názor a mít přístup k informacím nebo naopak snahou o cenzurní kontrolu veřejného prostoru – tedy fakticky bojem o demokratický žurnalismus.

Obě témata – masová média i žurnalistika – mají ovšem navzdory propojenosti i svůj autonomní výkladový rámec s poněkud odlišně koncipovanou „prehistorií“. Názorně řečeno, dějiny masových médií se mimo jiné vztahují také ke kontextu vývoje komunikačních možností člověka a mají styčné plochy s nenovinářskou produkcí (např. s filmem), zatímco žurnalistika hledá své předstupně v aktivitách spojených s poskytováním zpráv o událostech a světech ležících za hranicí bezprostřední smyslové zkušenosti. Proto někteří autoři umísťují počátky žurnalistiky tam, kde vidí první náznaky institucionalizace přenosu zpráv, tedy např. ve starém Římě, ve středověku pak mimo jiné do klášterů a ve vystoupení minesengrů a potulných kejklířů, ve vyprávění putujících bakalářů, poslů a úředníků, v dopisech diplomatů či feudálů, v záznamech písařů apod.

1.2Přístupy k dějinám masových médií

Masový charakter mediální produkce a jejího užívání souvisí mimo jiné s rozvojem technických možností výroby a přenosu sdělení, tedy nejprve s možností tisku, pak vysílání elektromagnetických vln, v poslední době s možností přenosu digitalizovaných dat telekomunikačními a počítačovými sítěmi. Tisk umožnil výrobu velkého počtu stejných kopií, vysílání dovolilo rychle přenášet sdělení k velkému (v podstatě neomezenému) počtu příjemců. Díky digitalizaci je snazší přenášet texty i obrazy téměř okamžitě na velké vzdálenosti, je možné snadno a levně kombinovat různé obrazy, propojovat data, manipulovat sděleními apod. Právě digitalizace umožnila rozvoj celosvětové sítě zvané Internet, po níž je možné posílat a přijímat sdělení prakticky okamžitě bez ohledu na skutečnou geografickou polohu odesilatele a příjemce. Změny vyvolané digitalizací jsou tak nápadné, že je často vnímáme jako rozdíl mezi dvěma světy – starým světem „masové komunikace“ a novým světem „síťových médií“. Jedním z rysů masové komunikace je to, že příjemce má jen malou nebo žádnou možnost pozměnit podobu výsledného sdělení. Fakticky musí „pasivně“ vybírat z hotových titulů, pořadů apod. Naproti tomu síťová média umožňují zásahy do konečné podoby sdělení, a působí proto dojmem, že je uživatel daleko aktivnější. Podstata masové komunikace tím však dotčena není – i v komunikaci síťovými médii jsou uživatelé anonymní (byť o něco méně masoví, protože jsou více rozdělení, fragmentovaní do menších skupin), také v prostředí síťových médií jde především o přilákání pozornosti a o její prodej zákazníkům (ať jsou jimi výrobci spotřebního zboží, nebo politické strany).

Na masová média lze nahlížet, jak jsme již naznačili, jako na jednu z etap ve vývoji možností lidské komunikace, nebo jako na aspekt modernizačního procesu, respektive moderních dějin, tedy jako na součást přechodu od tradičních k industriálním a postindustriálním společnostem. Na tomto základě je možné identifikovat:

•komunikačně technologický přístup k dějinám masových médií, vyznačující se obecnou „civilizační“ perspektivou a důrazem na proměny technického zajištění komunikace;

•sociálně historický přístup, pro nějž je charakteristický především zájem o modernizaci společnosti, podíl masových médií na ekonomickém, politickém a kulturním vývoji společnosti a vliv tohoto procesu na masová média.

1.2.1Masová média jako součást vývoje lidské komunikace

Rozvoj masových médií a nástup masové komunikace je možné vnímat jako technologicky podmíněnou změnu v komunikačních možnostech člověka. V takovém přístupu je periodizačním kritériem převládající či nově nastoupivší způsob komunikace a masová média a masová komunikace představují rozlišitelnou periodu ve vývoji lidské komunikace. Jinými slovy, tisk, film, rozhlas, televize a internet přinášejí v této perspektivě nové možnosti komunikace, a to komunikaci zespolečenštěnou, nabízejí možnost oslovit početné segmenty společnosti (posléze dokonce v globální perspektivě).

Jedním z autorů, kteří přistoupili ke členění vývoje podle převládajícího typu komunikace, byl kanadský literární historik Marshall McLuhan v knize Gutenbergova galaxie z roku 1962. McLuhan, navazující na práci svého kolegy a učitele Harolda Innise, rozdělil vývoj do čtyř období:

1.První označuje za období orální kmenové kultury a popisuje je jako „svět ucha“, tedy jako dobu akustického prostoru.

2.Druhé označuje jako „svět oka“, respektive dobu psané kultury (rukopisů), pro niž je příznačné, že akustické vnímání sdělení je nahrazeno vnímáním vizuálním (pomocí písma).

3.Třetí období představuje Gutenbergova galaxie. McLuhan tímto označením poukazuje na význam knihtisku a na podíl tištěné knihy na sekularizaci společnosti a rozšíření obzorů poznání.

4.Gutenbergova galaxie končí podle McLuhana s nástupem elektřiny a následuje období, které se analogicky k pojmenování epochy tisku označuje výrazem „Marconiho galaxie“, s odkazem na Guglielma Marconiho, který bývá označován za autora bezdrátového telegrafu.

McLuhan zemřel v roce 1980 a neměl možnost zhodnotit význam rozvoje počítačových sítí pro lidskou komunikaci (i když ve svém díle existenci takových sítí předpověděl v obraze „globální vesnice“, metafoře, kterou pojmenoval komunikačně propojený svět). Mohli bychom ale v duchu jeho poetiky uvažovat o Gatesově galaktické kupě (budeme-li považovat podíl firmy Microsoft na současné podobě komunikace za reprezentativní) nebo v obecnější rovině o digitálním věku, neboť základním rysem této epochy je digitalizace dat a s ní spojený rozvoj telekomunikačních sítí.

Sandra Ballová-Rokeachová a Melvin DeFleur shrnuli ve svých Teoriích masové komunikace, které vyšly česky v roce 1996, snahy o periodizaci lidské komunikace a převažujícího způsobu komunikování do standardní podoby pěti základních etap ve vývoji lidské komunikace:

1.epochu znamení a signálů s počátkem v proto-humánní fázi vývoje člověka;

2.epochu mluvení a jazyka, jejíž počátek kladou do období před 90 000 – 40 000 lety;

3.epochu psaní, jejíž počátek kladou do období před 5 000 lety;

4.epochu tisku, která začíná v polovině 15. století v souvislosti s Gutenbergovou konstrukcí tiskařského lisu s vyměnitelnými literami;

5.epochu masové komunikace, jejíž počátek kladou fakultativně buď na začátek 19. století (v souvislosti s „příchodem novin určených obyčejným lidem“), nebo na počátek 20. století (v souvislosti s „objevením a všeobecným rozšířením“ filmu a později i vysílacích médií, tedy rozhlasu a televize), což odpovídá různosti přístupů, jak jsme je připomněli v úvodu k této kapitole.

Na závěr autoři uvažují i o tom, že na sklonku 20. století přechází lidstvo do šesté etapy vývoje komunikace, do epochy počítačů. Přitom připomínají, že tyto epochy nepředstavují střídání jednotlivých způsobů komunikace, nýbrž jejich přidávání ke stávajícím komunikačním možnostem uživatelů, které se tak rozšiřují a mají kumulativní charakter. V každé následující epoše se v nějaké podobě uchovávají média z předcházejících epoch.

Uvedené pokusy o periodizaci se snaží vřadit masová média a masovou komunikaci do širšího a obecnějšího rámce lidské komunikace, ale ve vlastní epoše masových médií nacházejí jen málo vnitřních kvalitativních zlomů, pokud vůbec nějaké. Vodítkem jim přitom jsou technologické změny, především nástup vysílacích médií (McLuhanova Marconiho galaxie), popřípadě rozvoj počítačových sítí. Zajímavý pokus v tomto ohledu představuje Mark Poster, který se v knize Druhý mediální věk z roku 1995 soustředil na rozdíl mezi masovými médii („prvním mediálním věkem“), kam patří tisk, rozhlas a televize, a interaktivními médii („druhým mediálním věkem“).

Najdeme ale i četné pokusy vyložit technologický vývoj masových médií jako součást modernizačního procesu. Například v knize Sociální dějiny médií britských autorů Asy Briggse a Petera Burkeho (s podtitulem Od Gutenberga po Internet) z roku 2002 autoři probírají jednotlivé epochy vývoje modernizujících se společností a hledají vzájemné interakce mezi proměnami společnosti a proměnami jejich komunikačních možností. Začínají „tištěnou revolucí“ a popisují roli médií při formování veřejnosti a veřejné sféry v raně moderní Evropě. Pak probírají proměny industrializující se společnosti symbolicky vyjádřené posunem od užívání páry k zavádění elektřiny. Do 20. století vstupují výkladem o ekonomických, sociálních a politických podmínkách nástupu a rozšíření komunikačních prostředků, které se stanou dominantou života rozvinutých (post)industriálních společností na jeho sklonku. Dvacáté století zkoumají jako epochu informace, edukace a zábavy, jež na úsvitu 21. století rychle přechází do éry kyberprostoru.

Pokud se soustředíme na vnitřní vývoj masových médií od jejich předmasové fáze do současnosti, může periodizace vypadat takto:

1.Období předchůdců periodického tisku (od roku 1450 do počátku 17. století). Sem patří jako konstitutivní produkce letáků, pamfletů, jednolistých tisků a neperiodické a ručně psané noviny.

2.Vznik prvních periodicky vydávaných tisků (17. století).

3.Diferenciace tištěných periodik (18. století). V době politického uvědomování a utváření měšťanské společnosti se tisk stává nástrojem měšťanstva a prostředkem politického boje (USA, Francie).

4.Rozvoj dalších typů médií (19. století). Vznikají zpravodajské agentury, fotografie, film, dochází k další diferenciaci tištěných médií (např. vznikají periodika s masovým nákladem, nastává rozvoj stranického tisku apod.). Do popředí výrazně vstupuje také inzerce a reklama.

5.Nástup elektronických médií (20. století). Nastupují a rozvíjejí se nejprve auditivní, později audiovizuální média (rozhlas, televize).

6.Vznik a rozvoj digitálních médií (poslední dvě desetiletí 20. století do současnosti). Nástup a rozvoj internetových médií, rozvoj komunikačních možností přímého přenosu, sociálních sítí a nástup on-line žurnalistiky.

Tato periodizace je však také až příliš zobecňující a nelze ji aplikovat ani na všechny státy a národní společnosti. I letmý pohled např. na rozvoj médií v české společnosti odhalí částečně odlišný průběh vývoje.

1.2.2Sociálně historický přístup k dějinám médií

Pro detailnější pohled na vnitřní strukturu vývoje masových médií a na včlenění tohoto vývoje do dějin konkrétního společenství je komunikačně technologický přístup až příliš zobecňující a při bližším pohledu na jednotlivé společnosti silně zkreslující. Slouží ostatně spíše antropologickému a kulturologickému výkladu role komunikace v životě člověka a pro výklad vývoje masových médií v konkrétním historickém kontextu je v podstatě málo využitelný (to neznamená, že sociální dějiny médií neberou v potaz proměny komunikačních technologií – jen je nepovažují za univerzálně určující faktor vývoje).

Technické možnosti a podmínky mediální produkce tedy nejsou jedinou možností, jak k dějinám masových médií přistupovat, i když technologie mají podstatný vliv na podobu médií. Důležité je studovat také společenské, ekonomické, politické a kulturní okolnosti a důsledky vývoje masových médií, a to mimo jiné pro jejich těsné sepětí se žurnalistikou jako politickou funkcí médií. Tuto funkci začala média plnit již v raném období své existence, kdy se měšťanstvo snažilo doplnit svou vzrůstající ekonomickou sílu výhodnějším politickým postavením. Na vrcholu konfliktu měšťanstva s reprezentanty feudální moci našlo měšťanstvo oporu v konceptu občanských práv – a tedy i svobody projevu – a v představě národní identity (moderního nacionalismu). V dalším vývoji (ve druhé polovině 19. století) se pak politická funkce periodik posiluje, a to v souvislosti se vznikem politických stran, které začínají vydávat stranické listy. Významná je i funkce osvětově vzdělávací, jež byla s periodiky (zvláště s časopisy) spojována.

1.2.2.1Northcliffovská revoluce a další vlny komercializace

Politickou a národně identifikační funkcí význam médií nekončí. Postupem času se média stala v řadě zemí i významným ekonomickým odvětvím. Již v 19. století pokročila jak technologie výroby novin a jejich distribuce, tak společenský vývoj do té míry, že bylo možné vyrábět dosti rychle dostatečně velké množství výtisků a současně bylo hodně gramotných potenciálních čtenářů, kteří ocenili jednoduché a užitečné nebo atraktivní čtení. Začaly vznikat listy, jež byly svým obsahem zaměřené na nově sílící skupiny čtenářů a přinášely osvětově vzdělávací i zábavní sdělení také nižším společenským vrstvám.

Větší počet výtisků jednoho čísla, distribuce pouličním prodejem a výnosy z řádkové inzerce dovolily snížit cenu jednoho výtisku natolik, že se noviny staly dostupnými širším čtenářským skupinám a začaly přinášet zisk. V první třetině 19. století tak můžeme v některých zemích – nejsilněji asi ve Francii a USA – zaznamenat rozvoj tisku vydávaného z komerčních důvodů, tedy pro zisk.

V některých zemích (v Anglii, Německu i jinde) se více uplatňují ekonomické aspekty v přístupu k vydávání tisku většinou až ve druhé polovině, respektive v závěru 19. století. Ve Velké Británii je tato komercializace spojována s působením vydavatele Alfreda Harmswortha (pozdějšího lorda Northcliffa, proto nese tato ekonomizace mediální produkce označení „northcliffovská revoluce“).

Pro 19. století nelze také opomenout výrazný nárůst časopisů určených širokým čtenářským skupinám. Současně pokračuje a sílí potřeba přísunu informací z co nejširšího (dnes bychom řekli „globálního“) světa. To napomohlo, spolu s mocensko-politickými zájmy, vzniku tiskových agentur od třicátých do padesátých let 19. století.

Další vlna komercializace médií je spojována s rozvojem kinematografie a později s nástupem rozhlasu a televize a trvá dodnes (a rychle se rozšiřuje i do prostředí internetu). Začala v USA a do Evropy, kde mělo vysílání charakter veřejné služby, v plném rozsahu pronikla až v sedmdesátých a osmdesátých letech 20. století, kdy se i zde začaly prosazovat soukromé televizní stanice. Ekonomicky motivovaná mediální produkce (spolu se vším ostatním, co se orientuje na poskytování zábavy, má ambici stát se součástí populární kultury a do masových médií se počítá volněji, tedy spotřební čtivo, „divácký“ film, hudební nahrávky zábavní hudby apod.) dosáhla takových rozměrů, že se postupně stala významnou součástí hospodářství jednotlivých států.

1.2.2.2Náčrt dějin žurnalistiky

Spolu s proměnami masových médii se vyvíjelo i novinářské (žurnalistické) povolání. V jeho historii můžeme rozlišit ve shodě s publikacemi Heinze Pürera a Jörga Requata následující etapy (jejichž konkrétní podoby je možné najít více v dějinách evropských zemí než v USA):

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dějiny českých médií.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.