Jan Bauer

Než přijde kat

Mordy v časech císaře Rudolfa II.

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jan Bauer, 2020

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9277-6 (epub)

ISBN 978-80-243-9278-3 (mobi)

Prolog

Lukáš Trobl z Květnice se po studiích na univerzitě v Heidelbergu vrátil do Prahy, sídla římského císaře Rudolfa II. Doufal, že ho u sebe zaměstná jeho strýc Maxmilián Trobl, který zastával důležitý úřad dvorního rady zemského soudu. Ale ještě než se ke strýci dostal, zapletl se do rvačky a následně byl neprávem obviněn z vraždy vlašského alchymisty Alessandra Bellarminiho. Z vězení se sice po strýcově zásahu dostal, ale jen za podmínky, že se mu podaří najít skutečného vraha. Lukáš ve svém pátrání, při němž mu vydatně pomáhala půvabná šenkýřka Tereza z krčmy U Krále brabantského, uspěl a našel a usvědčil skutečného pachatele. Díky tomu se stal písařem zemského soudu s pověřením pro zvláštní úkoly. Mezi ně patřilo i vyšetřování závažných hrdelních zločinů.

I

S tísnivým pocitem kolem žaludku vešel Lukáš Trobl z Květnice do domu U Čtyř hvězd, kde bydlela rodina jeho strýce, dvorního rady zemského soudu Maxmiliána Trobla. Měl zcela oprávněný důvod k obavám. Předpokládal, že strýc bude chtít už konečně dojednat pevný termín Lukášovy svatby se strýcovou dcerou Kordulou. Už zaslechl, že by se obřad měl konat dokonce v samotné svatovítské katedrále na Pražském hradě za účasti honorace z celé české metropole a snad i samotného císaře Rudolfa II. Ovšem nejdříve bude nutné Lukášovi jako nekatolíkovi obstarat u pražského arcibiskupa Martina Medka z Mohelnice příslušný dispens, aby se svatba vůbec mohla konat. Původně měl Lukáš do termínu svého sňatku přestoupit ke katolické víře, jak ho k tomu nabádal také důstojný otec Augustin Brecht, příslušník Tovaryšstva Ježíšova. Jenže soudní písař měl svou hlavu a stejně tak, jako se mu nechtělo do ženění, zdráhal se přestoupit od těch zatracených starokališníků k té jedině správné víře, tedy víře katolické. Nečinil tak snad z nějakého náboženského přesvědčení, naopak věroučné otázky mu byly už v časech studií na heidelberské univerzitě zcela lhostejné. Stejně tak neměl nic proti své sestřenici a nastávající nevěstě Kordule. Naopak se mu docela líbila, byla hezká, milá a – jak mu neustále připomínal jeho strýc – také dědička značného majetku. Jenže Lukáš si jaksi nedokázal připustit, že by měl po svatbě zapomenout na svou milenku Terezu, šenkýřku z krčmy U Krále brabantského. Jak obratně a směle si počínal při vyšetřování závažných hrdelních zločinů, o to hůře se mu vedlo v jeho vlastním soukromém životě. Najednou byl nerozhodný, váhavý a zmítal se v neustálých pochybách. Marně ho jeho strýc nabádal, aby se konečně vyslovil a nenechával své okolí v nejistotách. Dnes večer však pravděpodobně půjde do tuhého. O tom byl Lukáš přesvědčen a tušil, že tentokrát si ho strýc a teta, jak se říká, podají a nedovolí mu svatbu dále oddalovat. Vždyť se jednalo o blaho jejich dcery a také o rodinný majetek, který se nejlépe uchová tak, že i nadále zůstane v rodině.

O to více byl Lukáš překvapen, když mu sice Kordula na uvítanou nastavila obě tváře k polibku, ale pak ho strýc uvedl do největší komnaty domu, kde seděl muž s prošedivělými pejzy a skobovitým nosem ve vrásčité tváři, oblečený v dlouhém černém kaftanu. Soudní písař ho z dřívějška dobře znal. Nebyl to totiž nikdo jiný než primas Židovského města a známý lichvář Markus Mordechaj Maisel, který půjčoval peníze samotnému císaři. Však za nejeden obraz, nejednu sochu či vzácný předmět ze své pověstné kunstkomory vděčil Rudolf II. právě tomuto pohádkově bohatému muži a jeho příslovečné velkorysosti, která se mu ovšem náramně vyplácela.

Lukáš zůstal váhavě stát na prahu komnaty a nechápavě se na primase zahleděl. Maxmilián Trobl ho však hned vzápětí zbavil jeho rozpaků: „Jen pojď dál, milý synovče, a dovol, abych tě představil panu Maiselovi jako svého nejlepšího vyšetřovatele.“

Primas se na soudního písaře vlídně usmál a omluvně v nepředstíraných rozpacích pronesl: „Nerad bych vás jakkoliv obtěžoval, mladý pane z Květnice. Ale i starý Žid jako já, má občas potíže, s nimiž si neví rady.“

„Myslel jsem, že vaše peníze vás snadno před všemi potížemi ochrání,“ poněkud ironicky namítl Lukáš. Ale primas se nad jeho štiplavou poznámkou nijak nepohoršil, naopak ústa se mu roztáhla k ještě výraznějšímu úsměvu.

„Divil byste se, pane soudní písaři, jak leckdy peníze málo zmohou, ba jsou dočista bezmocné, pokud narazí na takové tajemství, s jakým se nyní potýkají obyvatelé Židovského města.“

„Snad je to tajemství nějak spojené s hrdelním zločinem?“ zvědavě se zeptal Lukáš. Rázem se totiž ocitl na poli, na němž se díky své praxi už docela slušně orientoval, ale než mohl Maiselovi položit další otázku, strýc ho předešel:

„Synovče, chtěl bych ti připomenout, že tato záležitost je nadmíru delikátní a vyžaduje z tvé strany naprostou mlčenlivost. Ne abys cokoliv, co zde uslyšíš, hned zítra probíral se svými kumpány v krčmě U Krále brabantského.“

„No dovol, strýčku!“ pohoršeně se ohradil Lukáš.

„Podívej, primas Maisel jako Žid za mnou nemůže přijít do kanceláře zemského soudu. Proto jsem ho ve vší důvěrnosti pozval k sobě do svého domu, zde na Starém Městě pražském. Primas Maisel se totiž chce s tebou poradit o jedné velmi vážné a choulostivé záležitosti, která především spadá do sféry tvých profesních zájmů a povinností. V tomto případě já jako dvorní rada zemského soudu mu nejsem nic platný. Proto nejlépe bude, když vás nyní opustím a vše, co panu primasovi leží na srdci, proberete spolu sami dva v úzkém kroužku. Byl bych tuze rád, kdyby sis uvědomil, že vše, co nyní na žádost pana primase podnikneš, budeš dělat v mém přímém zastoupení. Važ proto svá slova a své činy. Vkládám ti na tvá bedra velikou odpovědnost a věřím, že mne s pomocí boží nezklameš.“

S těmito slovy se dvorní rada zvedl od stolu, mírně se uklonil Maiselovi, takřka otcovsky poplácal Lukáše po ramenou a ve vší důstojnosti opustil komnatu. Soudní písař v první chvíli nevěděl, zda skutečnost, že mu strýc ponechal naprostou volnost v jednání, je mu ku prospěchu, nebo ke škodě. Co když nebude stačit na svěřený úkol? I to se přece může snadno stát. Na druhou stranu si však oddechl, že tento večer nebude muset projednávat termín své svatby s Kordulou, a už jen proto se na primase Maisela vlídně usmál. Starý Žid mu odpověděl podobně vstřícným úsměvem a vyčkávavě se na Lukáše zahleděl. Soudní písař čekal, že otevře ústa a prozradí mu důvod své návštěvy ve strýčkově domě, ale do ticha jen tikaly velké zlacené hodiny na vykládané komodě. Nakonec mu nezbylo než prolomit mlčení a promluvit sám:

„Vážený pane primasi, pokud vám mám pomoci, musím vědět, co máte na srdci, co vás tíží.“

Maisel odhalil svoje velké zažloutlé zuby a pomalu, jako by vážil každé slovo, začal vyprávět:

„Víte, pane soudní písaři, starý Žid nikdy nemluví dříve, nežli je sám tázán. Nyní jste se však zeptal a já jsem vám dlužný odpověď. V poslední době se v našem Židovském městě odehrály divné věci, a já se proto bojím, že kdyby vědomost o nich prosákla do měst pražských, hněv křesťanských obyvatel by se mohl obrátit proti nám.“

Lukáš nervózně zabubnoval prsty na stole. Maiselova vyhýbavá řeč se mu pranic nelíbila a tuze rád by se dozvěděl, oč vlastně židovskému primasovi jde. Jedno bylo jisté, ten starý, všemi mastmi mazaný Žid má strach.

„Pořád nevím, vážený primasi, proč jste vlastně za mým strýčkem přišel.“

„Dobrá, půjdu tedy rovnou k věci, byť vám asi bude připadat celá záležitost velice podivná. Z našeho hřbitova se totiž ztrácejí mrtvoly. Ano, zní to možná neuvěřitelně, ale opravdu nám odtamtud nepochopitelně mizí nebožtíci. Před několika dny našel hrobník dva otevřené hroby, z nichž záhadně zmizela nedávno pohřbená těla…“

„Ale přece krádežím nebožtíků snadno předejdete, když budete váš hřbitov hlídat,“ namítl Lukáš.

Markus Mordechaj Maisel však jen mávl rukou a odvětil: „Samozřejmě jsme začali hřbitov hlídat, ale ti neznámí lupiči se právě v těch nocích, kdy jsme rozestavili hlídky, neukázali. Jako by to věděli. Sotva jsme však hlídky odvolali, byl hřbitov v noci znovu kýmsi navštíven, další nový hrob byl poškozen, vykopán a jednomu z našich mrtvých, nedávno zesnulému kramáři Jeremiáši Hirschovi, nebyl dopřán věčný spánek. Jeho tělo si kdosi odnesl.“

„Nemáte tušení, kdo mohl něco tak hanebného udělat? Vždyť k čemu může taková mrtvola posloužit?“ otázal se soudní písař. Ani ve své nejbujnější fantazii si nedovedl představit důvod, proč by někdo právě z židovského hřbitova kradl nedávno pohřbená a dosud rozkladem nepoškozená těla. Že by to měla na svědomí nějaká temná bestie, o jakých se povídá ve starých pověstech?

Maisel pokrčil rameny: „Víte, mladý muži, mám sice jisté podezření, ale netroufám si ho vyslovit nahlas. Vždyť cožpak může starý Žid nařknout góje z takové hnusné špatnosti?“

„Proč si myslíte, že ty vaše mrtvé ukradl nějaký křesťan?“ podivil se Lukáš.

Maiselovi se na čele objevily výrazné vrásky, celý se nahrbil, důvěrně naklonil k soudnímu písaři a zašeptal, jako by se obával, že jim naslouchá někdo třetí:

„Podívejte se, mladý pane, nedávno ohlásil doktor Jesenský z pražského vysokého učení veřejnou pitvu lidského těla. Prý se má jednat o tělo jakéhosi oběšence, ale co když bude pitván nějaký mrtvý Žid? Co když bude údajně z učených důvodů přede všemi zvědavci znesvěceno tělo nešťastného příslušníka mého lidu? Doktor Jesenský se jistě pitváním mrtvol zabýval už dřív, když si to nyní troufá předvést i veřejně. Ach nevím, mladý pane, nevím, kam až jsme se to dostali!“

Soudní písař začal v té chvíli rozhořčeně šermovat rukama. Nemohl připustit, aby známý lékař Jan Jesenský, který i jemu kdysi pomohl, byl takto obviňován.

„Máte pro své tvrzení, primasi, nějaké důkazy?“ pronesl přísným hlasem. „Doktor Jesenský je znamenitý učenec, univerzitní profesor a nemůžete ho bezdůvodně obviňovat.“

Maisel sklopil hlavu a zamumlal: „Tušil jsem, že moje záležitost vyvolá jistou nevoli, která se může obrátit proti mému lidu. Vím, že pro nás jsou gójové nedotknutelní, ale já neobviňuji doktora Jesenského, jen se snažím vysvětlit, k čemu asi mohla ukradená těla sloužit.“

„Dobrá,“ mávl Lukáš rukou, jako by odháněl obtížný hmyz. Pokuste se mi to ještě jednou vypovědět a já vám slibuji, že udělám všechno pro to, abych záhadu zmizelých nebožtíků vysvětlil.“

„Budu vám velmi povděčný,“ pokýval Maisel hlavou a dal se do podrobného vypravování. Ale soudnímu písaři se v jeho líčení něco nezdálo. Stále nemohl pochopit, jak se stalo, že ze židovského hřbitova mohli zmizet nebožtíci. Vždyť už jen samotné kopání hrobu muselo být v noci v okolí dobře slyšet.

„Víte co?“ otázal se nakonec, když primas domluvil. „Hned zítra se osobně ujmu hlídání hřbitova. A to by bylo, abych někoho nenachytal!“

„Vážně?“ Maisel se celý rozzářil. „Budeme vám všichni převelice vděční. Ačkoliv netuším, jak pochodíte.“

„Říkal jste, že když jste na hřbitově nechali hlídky, nikdo se o vykopání hrobu ani nepokusil. To značí, že musel vědět, že hřbitov je hlídaný. Odkud by se to asi tak dozvěděl?“

„Ti lupiči mohli naše hlídky vidět…,“ připomněl Maisel.

„Nebo jim někdo z vašich lidí dal zprávu, že hřbitov bude hlídán.“

„To rozhodně vylučuji. Nemohu připustit, že by mezi našinci byli donašeči těch ohavných lupičů,“ rozhořčeně se ohradil primas.

„Pane Maisele, do lidí nevidíte a pak, sám jistě víte, peníze dokážou někdy až nepochopitelné divy.“

Starý Žid se sice nehodlal smířit s představou, že by mezi jeho lidmi byli udavači, ale chtě nechtě musel dát Lukášovi za pravdu. „Dobrá,“ řekl nakonec, „budu vám povděčen, když se celé té nepříjemné záležitosti ujmete.“

„Tak ujednáno. Po zítřejším klekání přijdu za vámi do Židovského města. A teď zavolám strýce, abyste se s ním mohl rozloučit,“ pronesl Lukáš.

Dvorní rada přiběhl v malé chvilce, až se zdálo, že snad čekal hned ve vedlejší komnatě. Tázavě pohlédl na svého synovce, ale ani náznakem nedal najevo zvědavost. A nezeptal se ani poté, co primas Markus Mordechaj Maisel s mnoha díky a za stálého uklánění odešel.

II

Služka Baruše mu sice rozestlala lůžko v hostinském pokoji ve strýcově domě U Čtyř hvězd, ale Lukáš neměl na spánek ani pomyšlení. Ne snad proto, že hned za zdí spala jeho snoubenka Kordula. Její blízkost ho ani nevzrušovala, ani netrápila. Nadcházející svatbu bral prostě jako ránu osudu, s níž se musí ve vlastním zájmu nějak smířit. To, co mu nedovolilo se klidně uložit na postel a pohroužit do hlubokého spánku, byl případ, o němž se právě dozvěděl, tedy případ mizejících nebožtíků z židovského hřbitova. Už proto, že židovský hřbitov byl místem tajemným a opředeným lecjakými pověstmi. Lukáš se na něm už před časem ocitl, když ho tudy při pátrání po nebezpečném lapkovi Fabiovi Orsinim provázela mladičká sirota Rebeka. Tehdy to byl jeho vůbec první případ po příchodu do Prahy, kdy ještě nebyl písařem zemského soudu s pověřením pro zvláštní úkoly, ale jen nedávno dostudovaným bakalářem, který se musel zbavit podezření z vraždy. Bezděčně si přitom vzpomněl na staroměstského kata Václava Jaroše, který mu tedy pomohl. Jak to tak vypadalo, asi se na něj bude muset znovu obrátit s prosbou o pomoc. Jarošův domek totiž těsně sousedil s Židovským městem, a pokud se na zdejším hřbitově dělo něco ohavného, mohl by o tom možná něco vědět.

Lukáš chvilku nerozhodně přecházel po pokoji pro hosty, až si nakonec oblékl plášť, připnul kord a vyšel se zapálenou loučí v ruce na chodbu. Co nejtišeji, aby ho snad strýc neslyšel, sešel po schodech do mázhauzu, kde ještě ve světle louče cosi kutila služka Baruše.

„Mladý pán ještě někam odchází?“ otázala se, aniž zvedla hlavu od práce.

„Můžeš mi, milá Baruše, půjčit klíč, abych si mohl odemknout, až se budu vracet?“

„Samozřejmě,“ služka se narovnala a zazubila.

„Vždyť mladý pán už vlastně patří do rodiny. Už se těším na vaši svatbu s naší Kordulkou.“ A po těchto slovech sáhla do kapsáře, vyňala odtud velký železný klíč a podala mu ho.

Lukáš jí popřál dobrou noc, odemknul domovní dveře, zavřel za sebou, zase zamknul a už pospíchal nočním Starým Městem, sporadicky osvětlovaným smolnicemi v koších ze železných prutů, které stály na rozích ulic. Kápi svého pláště si přetáhl přes hlavu a rychlými kroky mířil ke krčmě U Zelené žáby. Dobře věděl, že kat Jaroš zde má nedaleko dveří svůj oddělený stůl.

Za chvíli už soudní písař prošel kamenným ostěním vchodu, nad nímž byl vytesán reliéf žáby o velikosti dvou dlaní dospělého muže. Název krčmy navíc připomínal plechový vývěsní štít, řetízky připevněný k železné tyči. Sotva otevřel dveře a vstoupil dovnitř, ovanul ho zápach rozlitého piva, cibule, spáleniny, moče a ještě čehosi, co nedokázal pojmenovat. Vousatý chlapík v ušmudlané košili otáčel rožněm nad otevřeným ohněm, z něhož unikal kouř do dýmníku.

Kromě ohně osvětlovaly ponurou klenutou místnost ještě olejové lampičky.

Pohledem ke stolu vlevo za dveřmi Lukáš zjistil, že mistr Jaroš sem ještě dnes nedorazil. Lavice za ním byla prázdná, ostatně kdyby byla krčma sebeplnější, nikdy by si sem nesedl. Místo bylo vyhrazeno pouze pro staroměstského kata, muže sice váženého a bohatého, nicméně živícího se řemeslem nečistým, a proto se mu každý s výjimkou staroměstského rychtáře raději vyhnul.

„Co si dáte, mladý pane?“ oslovila Lukáše pohledná šenkýřka v bílé zástěře. Světlé vlasy jí zakrýval rovněž bílý, vyšíváním zdobený čepec, svědčící o tom, že je přes své zjevné mládí už vdanou paní.

„Asi pivo,“ odpověděl soudní písař a usedl na lavici k dlouhému stolu, který zaplňoval střed krčmy. Jedině u něj totiž, když pomineme katův stůl, bylo ještě poměrně volno. Ostatní hosté se na něj zvědavě podívali. Lukáš sem nechodil příliš často. Jeho oblíbené lokály, jako třeba U Krále brabantského, U Černého kocoura či Saský dvůr, se totiž nacházely na druhém vltavském břehu na Menším Městě pražském.

„To jsou dneska lidi,“ poznamenal spíše pro sebe vyzáblý chlapík, jehož Lukáš podle špinavé kazajky a stop sazí na prstech odhadl na kováře či podkováře, prostě muže černého řemesla. „Jdou do hospody a neví, jestli si mají dát pivo.“

„Jak to, že nevím?“ popuzeně odsekl Lukáš.

„Příteli, nic ve zlém, ale řekl jste slůvko asi. Což značí, že jste se dosud nerozhodl,“ ozval se muž v černém taláru univerzitního mistra. „Vypadáte na člověka urozeného a patrně i vzdělaného a přitom nevíte, že jste přišel do krčmy proslulé a vyhlášené svým pivem. Mok od Zelené žáby je božský nektar, což byste při svém vzdělání měl vědět.“

Soudní písař se pousmál: „Omlouvám se, pokud jsem se snad někoho dotknul, ale nyní…,“ Lukáš zálibně pohlédl na korbel, který před něj právě postavila hbitá šenkýřka, „s chutí ochutnám vámi ohlášený nektar a pak buď potvrdím, nebo nepotvrdím vaše slova.“

Všichni hosté kolem stolu teď upřeli na Lukáše své pohledy a se zájem sledovali, jak uchopil ucho korbele a zhluboka se napil.

„Tak co? Chutnalo?“ zvědavě vyhrkl muž v mistrovském taláru.

„Měl jste pravdu,“ usmál se Lukáš na univerzitního mistra, když si otřel pěnu z úst. „Je to vážně nektar.“

Kolem stolu se ozvalo souhlasné zamručení, ale více si už nového hosta nikdo nevšímal. A tak se mohl soudní písař nerušeně věnovat pozorování svého okolí. Právě se totiž rozpovídal zarudlý chasník, podle moukou zaprášené kazajky zřejmě prášek z některého ze staroměstských mlýnů. „Tihle židáci jsou velmi nebezpeční,“ rozumoval hlasitě. „Nejenže lichvářskými půjčkami okrádají křesťany, ale ještě potřebují ke svým obřadům krev křesťanských panen.“

„To snad ne,“ oponoval mu muž v taláru univerzitního mistra. „To co říkáš, Dobeši, je jen hloupá, velice hloupá pověra.“

„Kdepak, mistře Tadeáši, jste sice vzdělaný, přednášíte na vysokém učení, ale o židácích nevíte nic. Je to hrozná sebranka. Císař by je měl vypráskat z Prahy, jak to kdysi udělal jeho dědeček Ferdinand.“

„Jak by mohl, když mu Židé půjčují na ty jeho sbírky,“ ozval se jakýsi holohlavý mužík v šedém plášti.

„Všelijakých těch majstrštyků, obrazů, soch a podivných mechanismů má na Pražském hradě plné sály a všechny prý koupil za židovské peníze. Kdepak, císař Rudolf se Židů nevzdá.“

„Proslýchá se dokonce, že sám Rudolf má židovské předky,“ přisadil si hrbatý mužík v zeleném kabátci s bílým zřaseným límcem.

„Nepovídejte, pane! Takový nesmysl!“ vybuchl mistr Tadeáš.

„Kdepak,“ nedal se hrbáč. „Mám to od své prabáby a té to prý povídala zase její prabába. Prý kdysi před mnoha lety, ještě když u nás panoval svatý Václav a možná ještě dříve, prý kdesi v německých zemích se dva Židé na noc uchýlili do jednoho kláštera. Opat jim nabídl, že když se nechají pokřtít, mohou v klášteře zůstat, a ještě dostanou z klášterního majetku nějaké pozemky. Ten první Žid odmítl s tím, že zůstane u víry svých otců a musel z kláštera odejít. Ale ten druhý nechtěl stále utíkat z místa na místo, dal se raději pokřtít a opat kláštera splnil svůj slib, nechal ho v klášteře a daroval mu pole a lesy z klášterního majetku. Syn toho pokřtěného Žida si pak na těchto pozemcích zbudoval hrad, který pojmenoval Habichtsburg, tedy Jestřábí hrad. A právě podle něj si jeho potomci začali říkat Habsburkové…“

Hrbáč ani nedořekl a kolem stolu se ozvaly hlasité protesty. „To jsou hlouposti, jen krásná pohádka,“ zvolal mistr Tadeáš. „Habsburkové nejsou Židé!“

„No, možná nejsou, ale ta pověst leccos vysvětluje,“ namítal mlynářský chasník. „Jinak by císař už dávno odtud židáky vyhnal. Takhle si není jist, jestli mu v žilách nekoluje kapka té židácké krve.“

„Však už na ty proklaté židáky něco vymyslíme, aby je Rudolf musel vyhnat z Prahy,“ rozhořčil se další z hostů. „Proč máme žít v jednom městě s těmi, co ukřižovali Ježíše Krista, božího syna a našeho spasitele?“

„Správná slova,“ ocenil jeho slova pomenší mužík v hnědém hábitu minoritů a vzápětí Lukáš sledoval, jak většina hospodských kumpánů chrlila jeden nenávistný výrok na Židy za druhým. Sám proti nim nijak neprotestoval, mlčky popíjel svoje pivo a bezděčně si vzpomněl na svůj nedávný rozhovor s primasem Maiselem. Jistě to nebylo náhodou, že je ten starý Žid tak opatrný, jistě má s podobnými hlupáky své smutné zkušenosti. Co když to bylo s těmi záhadně zmizelými nebožtíky trochu jinak? Skoro by čekal, že někdo u stolu o nich něco ví a dá záhadu židovského hřbitova k lepšímu. Pohlédl ke stolu u dveří, ale kat Jaroš se dosud neukázal. Zato se otevřely dveře krčmy a dovnitř s křikem vpadla skupina císařských důstojníků. Soudní písař poznal, že hovoří italsky a německy se domáhají volného místa a vlašského vína.

„Vzácní páni, vlašské víno nemám, ale mohu vám nabídnout mělnické nebo litoměřické,“ pospíšil si k nim s úklonami sám krčmář Julius Tvarůžek, malý hbitý chlapík s věčným úsměvem na tváři.

Ale jeden z důstojníků ho uchopil za žlutou kazajku a zuřivě s ním smýknul o stůl: „Řekli jsme vlašské víno, tak budeme mít vlašské víno. A také vyžeň tuhle sprostou chamraď od našeho stolu!“

Julius Tvarůžek se uctivě uklonil a poté se obrátil na hosty u dlouhého stolu: „Sousedé, je mi líto, ale musím vás požádat, abyste zaplatili a uvolnili místo pro pány důstojníky.“

„To snad nemyslíte vážně, krčmáři?“ ohradil se mistr Tadeáš, ale hrbáč, který prve vyprávěl pověst o židovském původu Habsburků, ho zarazil:

„Mistře, raději pojďme pryč. Tihle vlašští důstojníci dokážou být pěkně nebezpeční. Minulý týden zamordovali u Modré štiky jircháře Jíru, že si jim dovolil odporovat.“

„Vzpamatujte se, mistře,“ napomínal Tadeáše krčmář Tvarůžek, „já nechci, aby tady tekla krev. Ti páni jsou pod ochranou císaře!“

Většina křiklounů, kteří se prve předváděli se svou nenávistí k Židům, raději sypala do krčmářovy dlaně mince a tlačila se k východu. Nikdo se zjevně nechtěl zaplést do rvačky s vlašskými vojáky. Ale Lukáš dál tvrdohlavě seděl na svém místě u stolu a popíjel pivo.

„Co ty tu sedíš? Chceš snad ochutnat hrot mého kordu?“ rozkřičel se na něj mladý důstojník s černými kníry. Ale soudní písař se ani nehnul, jen německy mu klidně opáčil:

„Uklidni se, hňupe! Mluvíš se šlechticem a dvorním soudcem.“

Pravda, Lukáš byl sice šlechtic, ale jenom vladyka a soudcem nebyl ani náhodou, nýbrž jen soudním písařem. Ale to kníratý Vlach samozřejmě nevěděl. I tak to však na něj nijak nezapůsobilo. Naopak přistoupil k Lukášovi s taseným kordem a zařval mu přímo do obličeje:

„Nezajímá mě, kdo jsi! Teď mne budeš poslouchat, protože já jsem pobočník císařského generála Giovanniho Belgioisa.“

„Na to ti, ty tatrmane, kašlu,“ odsekl Lukáš a vychrstl generálovu pobočníkovi do obličeje obsah svého korbele.

„Pietro, to si necháš líbit?“ ozvalo se z hloučku důstojníků, kteří kolem nich rázem udělali kruh a vehementně povzbuzovali své druha, aby drzého mladíka co nejpřísněji ztrestal. Lukáš raději vstal, tasil svůj kord a v duchu blahořečil svému nápadu vydat se k Zelené žábě se zbraní. Sotva generálův pobočník Pietro spatřil, že jeho soupeř zaujal bojové postavení, učinil prudký výpad. Ale Lukáš jen lehce poodstoupil a rozběsněný Vlach máchl kordem do prázdna a zároveň se bolestivě uhodil o stůl. Jeho druzi se tomu pobaveně zasmáli, čímž ještě více probudili Pietrovu zuřivost. Generálův pobočník zařval: „Ty zmrde!“ a znovu zaútočil. Jenže Lukášovi jako zkušenému šermíři opět stačil jen lehký úkrok stranou a Pietrův útok šel znovu do prázdna. Ještě více ho to rozběsnilo a potřetí se pokusil bodnout svého soupeře. Tentokrát soudní písař už předchozí štěstí neměl a hrot soupeřova kordu ho málem zasáhl do levé ruky. Jenže když už chtěl na kníratého důstojníka zaútočit sám, od vchodu do krčmy se ozval hluboký hlas:

„Tak už toho nechte pánové, nebo bych vás musel z titulu svého úřadu ztrestat!“

„Kdo se opovažuje?“ prudce se otočil jeden z vojáků, na první pohled náramně vyšňořený Vlach s módní špičatou bradkou a hnědým širákem, zdobeným bílým peřím na hlavě.

„Já, staroměstský kat Václav Jaroš,“ zněla pádná odpověď. Všichni v krčmě ztuhli.

První se vzpamatoval Lukáš, prošel kolem zkoprnělých důstojníků a mistra Jaroše, vysokého podmračeného muže v černém plášti, s nepředstíranou srdečností objal.

III

Císařští důstojníci se ještě překvapeně a podezíravě dívali na kata Jaroše, který je připravil o pobavení z duelu mezi jedním z nich a tím drzým civilistou, ale příchod krčmáře Tvarůžka se dvěma džbánky mělnického vína, podle jejich přání vydávaného za vlašské, je okamžitě přivedl na jiné myšlenky. Nápoj zajiskřil v jejich číších a nastal čas k bouřlivým přípitkům a také k jízlivým poznámkám na adresu generálova pobočníka Pietra, jenž se v krátkém nedokončeném souboji příliš nevyznamenal.

„Jak to, že jsi toho cucáka nezabil?“ obul se do něj sám generál Giovanni Belgioiso, onen muž s elegantní bradkou a hnědým širákem na hlavě. Že si ho jako ostatní po příchodu do krčmy nesundal, mělo svůj důvod. Generál byl totiž dočista holohlavý a mezi vesměs nadmíru vlasatými důstojníky se za svůj tělesný nedostatek nadmíru styděl.

„Generále, chtěl jsem ho jen vystrašit,“ omlouval se Pietro, což ostatní doprovodili pobaveným smíchem.

„Nu co, počínal sis správně,“ omlouval kníratého nešťastníka plukovník Pignatelli, černovlasý ramenáč s obličejem připomínajícím koně. „Však už máme na krku jeden mord, když kdosi z nás u Modré štiky probodl toho jircháře.“

„Snad ti, plukovníku, není toho drzého darebáka líto?“

„To ne, ale nemůžeme stále spoléhat na to, že nad námi císař drží ochrannou ruku a všechny maléry nám promine.“

„Jaká ochranná ruka?“ rozčílil se generál Belgioiso.

„Mne na čísi udání předvolali k soudu na císařský dvůr! A víte proč? Jen proto, že jsem dovolil svým mužům, aby si v tom zatraceném uherském městě Komárně trochu zašpásovali. Že ty ženské předtím klidně píchaly s těmi proklatými machometány, bylo asi v pořádku, ale když jsme si chtěli smočit také my, poctiví křesťané, hned nás obvinili ze znásilňování.“

„To ten Rusworm nás udal,“ vykřikl kdosi a kolem stolu vypukla vřava.

Generál povstal a pohybem ruky všechny uklidnil:

„Však se všechno vyšetří. Před soud patří maršál Rusworm, a ne já. To já povedu císařské vojsko do války s Turky!“

„Tak jest!“ ozvalo se kolem stolu. „Vivat Belgioiso! Ať žije náš generál!“

Opět vyletěly vínem naplněné číše vzhůru k novým přípitkům.

Lukáš, který teď seděl u katova stolu, rázem zpozorněl. Vždyť polní maršál Heřman Rusworm byl jeho přítel, který mu už jednou zachránil život a také ho dostal z císařského vězení, když ho stráže nachytaly s tou anglickou alchymistkou. Je snad svědkem nějakého spiknutí důstojníků proti tomu chrabrému císařskému vojevůdci? Jarošova přítomnost a zvědavý pohled jeho očí ho však vrátil k případu ztracených nebožtíků.

„Poslechněte, mistře Jaroši,“ uctivě katovi vykal, „bydlíte v sousedství Židovského města. Prý se tam děje cosi divného.“

„Co máš na mysli, Lukáši?“ Jaroš naopak soudnímu písaři tykal, ostatně tykal skoro každému, snad s výjimkou Lukášova strýce, dvorního rady Maxmiliána Trobla, a staroměstského rychtáře Habenštrajta.

„No prostě cokoliv podivného,“ odpověděl soudní písař vyhýbavě.

„Podivného? Já myslel, že se zajímáš především o zločiny.“

„To také…“

„Aha, ty mi nemůžeš nebo nesmíš prozradit žádnou podrobnost, že?“ Kat se vědoucně usmál.

„Asi tak,“ souhlasil Lukáš.

„Slíbil jsi to strýci?“

„Ano.“ Mladík nechtěl prozradit jméno primase Maisela, a tak své tajnůstkářství raději svedl na dvorního radu Maxmiliána Trobla.

„No dobrá. Nemohu se míchat do případů zemského soudu. Ostatně ani mi to nepřísluší. Ale pokud se v Židovském městě děje něco nezákonného, zkusím se na to optat svých tamních přátel. Ale teď si raději dáme pivo, co říkáš? Zdá se, že páni důstojníci už jsou zase zaujati sami sebou, a tak budeme mít klid.“

Lukáš s mistrem Jarošem vřele souhlasil, ale kýžený klid rozhodně neměl. Nemohl přeslechnout, že ve vzrušené debatě důstojníků u dlouhého stolu často padalo maršálovo jméno. Soudní písař sice nerozuměl italsky natolik, aby všechno pochopil, ale bylo navýsost zřejmé, že ti Vlaši cosi chystají proti Heřmanu Ruswormovi. Byl sice jejich vrchním velitelem, ale vztahy mezi císařskými oficíry byly po uzavření dočasného míru v Uhrách velice napjaté. V sázce bylo především jmenování do velitelských funkcí, které sice měla na starosti dvorská válečná rada, ale rozhodující slovo si ponechával sám císař. Však právě proto povolal část důstojnického sboru do Prahy, kde se pak páni důstojníci z dlouhé chvíle opíjeli, vyvolávali hádky a rvačky s civilním obyvatelstvem a sváděli zdejší krásné panny a paní.

Večer u Zelené žáby se Lukášovi ve společnosti mistra Jaroše pořádně protáhl. Jeho zvědavost sice nebyla ukojena, povídali si o všem možném, ale žádný z vlašských důstojníků si jich už nevšímal, vždyť kat byl i pro ně osobou, které se povědomě trochu báli a trochu se jí, ostatně jako většina obyvatel Prahy, také štítili. S mistrem ostrého meče nebylo ani pro ně záhodné vyvolávat nějaké spory. Soudního písaře to však neuklidňovalo. Nejraději by se byl rozeběhl do Saského dvora, aby na jejich řeči upozornil svého přítele Rusworma. Jenže vypitým pivem mu těžkly nohy i mysl. Přesto si předsevzal, že hned ráno se do Saského dvora vydá, aby maršála varoval. Když se pak s katem konečně zvedli od stolu, bylo už krátce po půlnoci, jak je na to upozornilo vyzvánění zvonů na věži kostela svatého Jakuba. Také důstojníci i s generálem Belgioisem už byli pryč a krčmář Tvarůžek si oddechl, když mu Jaroš vysypal do dlaně stříbrné mince a spolu s Lukášem jako polední opustili Zelenou žábu. Konečně se sám mohl odebrat na lože.

„Slibuji, že se trochu poptám v Židovském městě,“ ubezpečil soudního písaře kat a vřelým obětím se s ním rozloučil. „Nevím sice, oč ti jde, ale ze starého přátelství to udělám.“

„Díky mistře Jaroši. Ať Bůh opatruje vaše kroky!“ odvětil soudní písař, kterého z Jarošova pevného stisku rozbolela ramena. Byl proto rád, že tohoto nad jiné silného chlapíka může považovat za svého přítele.

Kat se na něj ještě mírně pousmál, alespoň to v noční tmě jako úsměv vypadalo, a vydal se temnou ulicí k domovu. Lukáš, který trochu ztrácel vládu nad svýma nohama, se loudal zase opačným směrem k domu U Čtyř hvězd. Trochu déle mu pak trvalo, než se klíčem strefil do zámku, a sotva vstoupil do mázhauzu, znaven zde usedl do dřevného křesla a vzápětí navzdory značně nepohodlné poloze usnul. Až do rána se pak domem neslo jeho chlapské chrápání.

IV

„Prý jsi spal v mázhauzu. Vysvětli mi proč? Vždyť ti Baruše připravila postel v hostinském pokoji,“ zajímal se dvorní rada Maxmilián Trobl při snídani.

Lukáš polkl porci medem slazené ovesné kaše, která se mu tuze protivila – raději by uvítal hustou hovězí polévku nebo doušek piva –, a nevinně odvětil: „Nechtěl jsem nikoho budit.“

„Jsi podezřele ohleduplný, synovče,“ významně se pousmál dvorní rada, ale jeho dcera Kordula honem svého snoubence omlouvala:

„Otče, nech Lukáše být. Asi v noci pátral po zločincích. Je to přece jeho povolání. Měl bys ho spíše pochválit.“

„Dobrá, děvče,“ pokývl hlavou Maxmilián Trobl, spolknul další případné kritické poznámky a jen se svého podřízeného věcně zeptal: „Kam půjdeš po snídani?“

„Na druhý břeh Vltavy do Saského dvora.“

„Proč právě tam?“ zajímal se dvorní rada.

„Potřebuji mluvit s maršálem Ruswormem.“

„Cožpak on má nějaký vztah k záležitosti, se kterou se na tebe obrátil primas Maisel?“

„Nemá, ale včera jsem jaksi mimochodem vyslechl rozhovor několika vlašských důstojníků, kteří se, jak to tak vypadá, proti maršálovi spikli. Rozhodně mu nepřejí nic dobrého.“

„Ale proč právě ty se pleteš do vojenských záležitostí? Chtěl bych ti připomenout, že ti to nijak nepřísluší.“

„Maršál je můj přítel,“ namítl Lukáš.

„Dobrá, tak ho jdi varovat, ale nic víc. Především se postarej o záležitost primase Maisela. Nezapomeň, že tento židovský finančník je náramně zadobře s Jeho císařským Veličenstvem…“

„Vím,“ přikývl soudní písař. „Půjčuje císaři peníze.“

„A peníze, to si pamatuj, hýbou světem. Takže od Saského dvora zase hezky rychle pošupačíš do Židovského města a pomůžeš primasovi v jeho problémech.“

Lukáš sklopil hlavu a omluvně zamumlal: „Jak si přeješ, strýčku.“

„Otče, proč jsi na Lukáše tak přísný?“ dotčeně se ozvala Kordula.

„Děvče, ty se nestarej o věci nás mužů, nenimrej se v jídle a koukej pomáhat s šitím svých svatebních šatů, ať se Lukášovi líbíš.“

Soudní písař se chtěl své snoubenky zastat, ale jeho poznámka, že se mu Kordula líbí i tak, nenašla u stolu žádnou podporu. Proto se raději rychle rozloučil, na odchodu si pro jistotu připjal k opasku kord, kdyby ho zase náhodou nějaký zblázněný oficírek vyzval na souboj, a vyrazil na ulici.

Teprve venku si uvědomil, že strýc Maxmilán pojede k zemskému soudu na Pražském hradě v kočáře, a mohl ho tudíž vzít k Saskému dvoru s sebou, ale už se nechtěl vracet. Kdo ví, třeba by mu dvorní rada ještě návštěvu u maršála Rusworma rozmluvil. Co asi měl proti vojenským pánům? Lukáš si nepamatoval, že by se kdy s nějakým důstojníkem, a že jich v Praze bylo po uzavření míru v Uhrách víc než dost, stýkal nebo vybavoval. Strýc byl pro něho v leckterém směru záhadou, nicméně k jeho cti musel uznat, že je při rozhodování soudních sporů nanejvýš spravedlivý. Neohlížel se na postavení obviněného, nehleděl na to, zda je osobou urozenou, nebo neurozenou, zda je katolík, či protestant. Na druhou stranu se mu zdálo, že dvorní rada rozhoduje nanejvýš opatrně a někdy až příliš dlouho otálí s vynesením rozsudku. Lukáš se domníval, že je to asi kvůli jeho věku. Možná jako mladší býval ráznější a prudší.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Než přijde kat.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.