JAKUB BOUDA

AFORKALYPSA

Tantrická síla

Svazek pátý

Dosud vyšlo:

I      Aforkalypsa
II      Aforkalypsa – Záhadný grimoár
III      Aforkalypsa – Zdrhej, poutníče!
IV      Aforkalypsa – Horší než oni

© Jakub Bouda, 2020
© TISKÁRNA K&B, s.r.o., 2020
Typography © J. Tchenda Čerych, 2020
Obálka: Martin Sketchnito Šťastný
Korektura: Martina Krešne

ISBN

Slovo autora

Když často odporujete bohům, většinou si toho někdo všimne. Především pak samotní bohové. I tak vás ale většinou nechají hrát jejich hry, pokud jim u toho neberete figurky. To se pak vážně naštvou. A čelit bohům není žádná sranda. Teď máte možnost vyzkoušet si to na vlastní kůži.

Věnováno Tchendovi, Martině, Martinovi, Lence a Bekymu. Lidem, bez kterých byste tuhle knihu nikdy nedrželi v ruce.

1 – Národ z Nebeských hor

Farí, nejvýznamnější a nejstarší člen rady vznešených, si vzdychl a mávl rukou. Kniha, která se před ním ještě před chvílí vznášela, se zavřela a odplula na své místo. Tak je to tady. Celou dobu o tomto okamžiku věděl, ale zdálo se to tak daleko, že podstatnou část té doby tomu nevěnoval žádnou pozornost. Dvě století jsou dlouhá doba na cokoli a ještě delší na to, abyste na to něco zapomněli. Ale teď se ten den blížil a Farí si byl vědom toho, že již brzy se oči všech obrátí k němu a budou čekat rozkazy. Blížil se další Den proměn.

Nebeské hory, ve kterých Farí vyrůstal, byly až na výjimky nedotčené člověkem. Táhly se od hranice s Galejí až k Nekonečnému moři. Obrovský a neprostupný skalní masiv ukrýval rozlehlou, bohatou zemi s plodnou půdou hojnou na zvěř, a moře, jehož vlny omývaly západní část skal, skýtalo dostatek ryb. Pramen, který tryskal na vrcholu té nejvyšší hory, se ve vodopádech snášel zpět k zemi, kde utvořil obrovské jezero, z něhož trvale odváděla vodu řeka Šíbá. Tato zem, která se nikdy nesmísila s krví, byla pro Farího i jeho národ posvátná.

Národ, který Nebeské hory po tisíciletí obýval, si říkal Tantrové, podle Prvního z nich. První, jak ho všichni ostatní uctivě nazývali, je všechny stvořil. A nejen je. Stvořil celý národ, kterému dal jasný smysl života. Stvořil hory, ve kterých mohli žít své předlouhé životy, nerušeni nikým, kdo by nebyl pozván. A oni, vážíce si toho daru, každé dvě století převzali to břemeno a ve víru magického obřadu Harma dávali vzniknout nové krvi.

Farí vyplul z místnosti nadnášen magií. Bylo tak neelegantní a sprosté používat končetiny tak, jako je používali lidé. Nikdy nezapomeňte, kdo jste, říkával prý První. Než navždy vyprchala jeho magická síla, vštěpoval svému národu jednu moudrost za druhou. Říkával, že jsou svědky života. Pozorovatelé. Nestranní.

Z myšlenek na Prvního ho vyrušil hlas. „Budeš něco potřebovat, Farí?“ Farí pohlédl do tváře svého mladého, ani ne tisíciletého pomocníka.
„Ano, Sofare,“ odpověděl Farí. „Zavolej Kubašiho, aby připravil hluboký gong. A pak se za mnou zastav, předám ti seznam hostů, které je třeba pozvat.“
„Bude mi ctí, Farí,“ usmál se Sofar a snesl se ze schodů.

Farí se také usmál. Sofar byl hodný chlapec, který si své povinnosti plnil beze zbytku. Však má pro něj také překvapení. Před obřadem ho jmenuje do předsednického křesla rady vznešených. Byl sice ještě mladý, ale mohl do rady vnést spoustu neotřelých názorů. I to je součást vývoje národa.

Ihned poté se Farí vrátil do svých komnat, nechal zhmotnit pergamen a na něj začal umísťovat jména osob, které považoval za důležité. Prvních několik sloupců věnoval bohům. Neměl je kdovíjak v lásce, jelikož to až na výjimky byly kruté bytosti bez soucitu, ale právě život bez konfliktů s bohy dělal z jejich života jeden harmonický příběh.

Další sloupce patřily mágům. Jako jedno z prvních jmen, které se poté objevilo na pergamenu, bylo Kayalle. A zcela jistě to bylo právem. Kayalle nebyla zvána poprvé, což samo o sobě vyvolávalo určitý respekt. Krom toho to byla neobyčejně nadaná čarodějka a samozřejmě také patřičně mocná. Dámu jejích zkušeností by si prostě nepozvat nedovolil. I přes tu malou nehodu. Ale tu už, jak s oblibou říkal, odnesl čas.

Když nechal zhmotnit další jméno, na chvíli zaváhal. Ten čaroděj byl potížista. Byl starý, mocný a rozhodně nestálo za to, dostat se s ním do křížku, ale také ho předcházela pověst a ta nebyla tak nedotčená, jak by se u váženého mága čekalo. A především byl znám jako odpůrce bohů. Mohlo by to na obřadu vyvolat nepěkný konflikt. Farí už se chystal jméno nechat zmizet, ale pak si uvědomil, že všechno, co se stane po obřadu, už nebude jeho problém. Po staletích neposkvrněného života si přece zaslouží alespoň jednu malou neplechu. Ta představa mu vykouzlila na rtech úsměv, a tak jméno na seznamu nechal.

***

Nóblský přístav byl přes pokročilou noční hodinu plný. Byl tu sám aquilonský vládce Crabathor s královnou Neferfe, nástupce trůnu Yorik i jeho děd Rumblitz, stejně jako jejich nejbližší přátelé, Za nimi stáli členové nejslavnější bojové gildy AFOR s nosítky a kolem nich se rozprostíral dav čumilů. Pak společnost udělala uličku, skrz kterou čtyři nosiči pronesli nosítka s nebožtíkem. Když došli po dřevěném molu na loď, nosítka položili, zajistili proti pádu a pomohli na palubu vdově.

Daurora ještě naposled sevřela Ghostraktorovu ruku v dlaních a snad poprvé za život nechala po tváři skanout slzu. Poté k ní přiklekli Tor s Terorou, každý z jedné strany. Tor měl napevno sevřené rty a Terora měla ve tváři nesmírný zármutek.

Když sešli z lodi, vytáhli zvolení muži dřevěné molo na břeh a odvázali loď. Čaroděj Rumblitz vyvolal vítr, který napnul plachty, a loď se vydala na cestu z přístavu. Crabathor se pak otočil k Teroře a podal jí obrovský luk. Ta ho z rukou vládce převzala, nasadila hořící šíp a výstřelem zasáhla palubu napuštěnou olejem. Plameny zahučely a tváře všech přítomných ovinul teplý proud vzduchu. Ghostraktor, ač celý život jen prostý bojovník, odcházel jako král.

Následující ráno nad Leišenskými pláněmi zakroužil dravec a s neomylnou přesností uvolnil ze svých spárů pouzdro. To se se zasvištěním prohnalo oblohou, aby se neomylně zabořilo do ještě horkého popela obřadního ohniště. Několik hlav, patřících k rozesetým tělům, se zvedlo, aby toho činu rázem litovalo. Rozloučení s Ghostraktorem proběhlo podle zažitých představ. Prach prachu a alkohol pozůstalým. Ani Rumblitz nebyl zrovna v nejlepší formě, ale nakonec vstal, vyprostil pouzdro z popela, a když ho očistil o cíp své sutany, otevřel ho. Pouzdro obsahovalo pozvánky na Den proměn. Rumblitz se jen zašklebil, pozvánky si uložil do záhybu sutany a pouzdro hodil zpět do žhavého popela. Při letu z pouzdra vypadl ještě malý útržek pergamenu. Rumblitz přivřel jedno oko, cár svitku zvedl a přečetl si jeho obsah. Poté jen zakroutil hlavou a hodil útržek za pouzdrem.

Jenikus stál u obrovského kotle, nabíral horkou vodu a lil ji do připravených šálků, které po táboře roznášela jeho žena Adorité.
„Léta strávená v klášteře v pomoci druhým nezapřeš, má drahá,“ řekl Jenikus, když se poněkolikáté vrátila s prázdným podnosem a měnila prázdné šálky za plné.
„A ty bys je snad nechal trpět?“ odpověděla mu Adorité.
„Všechny asi ne, ale určitě bych nějaké kandidáty našel,“ zašklebil se Jenikus.

„Jak typické,“ zaškaredila se Adorité. „Nazýváte se přáteli na život a na smrt a přitom nevynecháte jedinou možnost, jak si do druhého rýpnout, zesměšnit se nebo se urazit. Nemine den, abyste se nepohádali. A přesto, když jde skutečně do tuhého, stojíte za sebou. Je to něco, co ještě stále nedokáži plně pochopit.“
„To je velice prosté, ty moje Adoriťko,“ zasmál se Jenikus, pleskl ženu po zadku a nalil vodu do dalšího šálku s rozdrcenou kávou. „My se můžeme pošťuchovat a hádat. My nejsme přátelé.“

Adorité se na něj udiveně podívala.
„My jsme totiž rodina,“ dořekl myšlenku Jenikus, uchopil jeden z hrnečků a zhluboka se napil. Kafe mu popálilo hrdlo, ale zároveň cítil, jak horký nápoj okamžitě pomáhá té velké hlavě, uprostřed té malé, splasknout. „No ty vole,“ řekl pak a rukávem si vytřel slzy z očí.

Rumblitz pomalu došel ke svému domku, ve kterém stále ještě pochrupovali ve velmi nekrálovské poloze Crabathor s Neferfe. Yorik už seděl na schodu před domem a věnoval se řezbám na své nové holi.
„Dobré ráno, Yoriku,“ pozdravil ho Rumblitz, a aniž by počkal na odpověď, pokračoval. „Co bys řekl na malou výpravu do Nebeských hor?“
„Cože?“ zmohl se na pouhou otázku Yorik, který samozřejmě i jako začínající mág věděl, že Nebeské hory jsou něco, o čem se i v magických kruzích vedou především fámy.

„Mám tady pozvánku od samotného Farího na Den proměn. A jsem zván, jak jinak, samozřejmě s celým doprovodem. Tak mě napadlo, že bych tě mohl na chvilku vytrhnout od těch nočních rvaček, kterými se poslední dobou tak rádi s Guzmánem bavíte a vzít tě s sebou. Možná by bylo fajn vzít také Tora s Terorou, aby přišli na jiné myšlenky.“
„Skutečně?“ hlesl Yorik a nevěděl, jak se má na takovou poctu tvářit.

„Je to dost nebezpečná cesta,“ pokračoval Rumblitz, „takže by sis rozhodně měl vzít s sebou i svého chlupatého přítele. Však já se také chystám přemluvit Jenika, aby se přidal.“
„Myslíš, že bude třeba Jenika přemlouvat?“
„Nemyslím. Ale nezapomeň, že teď už není jediným pánem svého osudu a Adorité jistě udělá dobře pocit, že se Jenikus alespoň na oko zdráhá.“
„Už zase hraješ ty své hry?“ usmál se Yorik.
„Netuším, že bych kdy přestal,“ vrátil mu úsměv Rumblitz.
„Dobře,“ kývl Yorik. „Rád se k tobě připojím, bude mi ctí. Guzmána se zeptám hned, jak se probudí. Ale tuším, že bude nadšeně souhlasit. Začíná se tu poněkud nudit a nebudeme si nalhávat, hory jako hory, bude se na cestě cítit jako doma.“
„Ano. Myslel jsem na to,“ řekl Rumblitz. „Bude jim dobrým průvodcem, než se k nim připojíme.“

„Počkej,“ přerušil Rumblitze Yorik. „Jak připojíme? Myslel jsem, že vyrazíme spolu.“
„Připojíme se k nim v Galeji,“ oznámil Rumblitz hotovou věc. „My dva nejprve navštívíme Arómu. Doslechl jsem se, že je to vzkvétající městský stát, který se rozšiřuje neuvěřitelnou rychlostí. Je jen otázkou času, kdy jejich vojska zaklepou na naše brány a ty jistě víš, že dostatek informací o nepříteli ti může pomoci vyhrát válku.“
„Nepředbíháš trochu, Rumblitzi?“
„Možná. Ale přesto na tom trvám. Nakonec, až se připojíme v Galeji k ostatním, uvidíš sám, jak se žije těm, kteří nepředbíhali a trpělivě čekali, až na ně dojde řada.“

2 – Požehnání

Jusuf položil dřevěnou desku na zem a šátkem si otřel z čela pot. Cesta k místu požehnání byla dlouhá a strmá, a jeho staré kosti už nebyly jako dřív. Hrudník se mu zvedal mocnými nádechy, jak se snažil dohnat ztracený dech. A do toho to úmorné slunce. Ale nedá se nic dělat. Když chcete žádat bohy o požehnání, nemůžete čekat, že se vypraví oni za vámi. Pak Jusuf desku zase zdvihl, opřel si ji o temeno hlavy a takto krytý stínem vystoupal až na vrchol.

„Bohové, ach, bohové, vyslyšte prosbu chudého a poctivého muže, který vás chová v úctě. Volám vás, abych vás požádal, zda byste neztratili slovo a nepožehnali tomuto kousku dřeva, jež má se stát císařovým hodovním stolem. Požehnejte mu, nechť jediný špatný zásah dlátem nezničí mé dílo. Bohové, ach, bohové…“

„Co to tam je zase za vola?“ nadzdvihl se v houpací síti Thurgau, bůh lehce nakyslého vína, když k jeho uším dolehla Jusufova modlitba.
„Zase nějakej kašpar, kterej si myslí, že jsme tu vod toho, abychom za něj tahali kaštany z vohně,“ odpověděl mu Fiestus, bůh lenosti.
„Ale vždyť já ho znám,“ přidal se Vartas Vatras, bůh strážních ohňů. „To je tesař Jusuf, ten je tu často. Je to šikovný řemeslník a nežádá ničeho, jen malého požehnání, aby mohl uspokojit císaře Jaugusta. Tomu bychom mohli pomoct.“
„Tak ať to udělá Lahve,“ řekl Fiestus a převalil se na druhý bok. „Beztak má tento týden službu.“

Lahve jen zakoulel očima. Ano, měl službu. Stejně jako minulý týden, ten před ním a spoustu těch, které mu předcházely. A tohle nebyla služba. To byla ošklivá šikana. Včera ráno ho poslali natírat duhu, protože prý byla nevýrazná. Dnes od rána hřebelcoval Pegasa. Netušil, kde ten kůň zase lítal, ale měl spečenou hřívu a srst plnou sopečného popela. A teď zase Jusuf. A přitom musí jít za chvilku nakrmit Kentaura, jinak to pominuté zvíře zase rozmlátí ohradu. A kdo ji nakonec bude muset opravit?

„Slyšel jsi, Lahve? Běž vyřídit toho chlapa, ať tady přestane hulákat!“
„Vždyť už jdu,“ zabručel otráveně Lahve a vydal se k obětnímu místu. Vřela v něm zlost a měl sto chutí Jusufa spálit na popel, aby měl alespoň chvilku pokoj. Pak si připomněl, co by s ním udělali starší bohové, a trochu se uklidnil. Tak možná jen malý žertík. Třeba si toho ani nevšimnou.

„Tvé modlitby byly vyslyšeny, Jusufe,“ odříkával nepřítomným hlasem Lahve. „Jdi domů a ničehož se neboj. To dřevo jest nyní požehnané a cokoli z něj bude vyrobeno, bude vpravdě božské.“
Jusuf obrátil oči k nebi a plácl sebou do štěrku. Když si hlavu dostatečně otloukl o kamení, vyskočil, popadl desku a opatrně klopýtal z kopce zpět k městu.
„A císaři, nechť je zaručeným trnem v oku,“ dokončil Lahve potměšile požehnání.

***

Ležíš si prohrábl oběma rukama vlasy a tkanicí si je svázal do ohonu. Přes hlavu si natáhl pracovní sutanu a nazul sandály. Pak položil na pracovní stůl desku a popadl dláto. Už nebude dále trpět žádné ústrky. Má dost Jusufova peskování. Má dost arómanských bičů, které se staly denním chlebem. Má dost bolavých zad, která si ničí ohnutý nad stolem ve dne v noci, kazíce si oči ve svitu laciných svící, aby mohl císaře potěšit dalším nevídaným kouskem nábytku. Kašle na to. Chce být volný jako pták, chce se toulat světem a chce jako ptáci i zpívat. Chce zpívat o životě, o naději, o lásce a k tomu potřebuje nástroj. A ten si právě teď vyrobí z téhle desky.

Dláto se zabořilo do dřeva a Ležíš se zasnil. Myšlenkami byl kdovíkde, ale tvar, který začala deska nabírat, trochu napovídal, na co může myslet mladý nevybouřený muž. Deska v jednom místě připomínala bujná ňadra statné ženy, aby se v jiném místě prohnula do vosího pasu a znovu nabrala potřebnou šíři v oblasti boků. Otvor v desce sice nebyl úplně přesný, ale když k ní přilepil štíhlý krk z jasanového dřeva, mohl výtvor vzdáleně připomínat vnadnou milenku.

Ležíš právě nožem opracovával poslední z kolíčků, kterými chtěl uchytit kozí střívka ke krku svého nástroje, když se otevřely dveře a do dílny vstoupil Jusuf. Na půl úst pozdravil Ležíše a hrnul se ke stěně, kde den předtím nechal požehnanou desku. Když došel ke zdi, nejistě se rozhlédl kolem sebe.
„Ležíši, neviděl jsi zde někde desku, kterou jsem včera přinesl z obětního místa?“ Jen co ta slova vyřkl, padl jeho zrak na vznikající nástroj. „Ne, ne, stokráte ne!“ zabědoval Jusuf, když poznal, z čeho je nástroj vyroben.
„Ležíši, co jsi to provedl! To dřevo zde bylo připraveno pro císaře Jaugusta. Ty jsi snad přišel o rozum. Už jsem si zvykl na tvé věčné odmlouvání, naučil jsem se přecházet tvé vrtošivé názory a několikrát jsem riskoval vlastní hřbet, abych ten tvůj ochránil před výpraskem od vojáků, ale tohle jsi přehnal.“

Jusuf složil hlavu do dlaní a tiše se rozplakal. Ležíš, vidouc, že přivedl svého otce k slzám, rychle nastrkal kolíčky do kapsy, popadl své dílo za krk a vydal se k východu. Ve dveřích se na moment zastavil a pozoroval Jusufa.

„Jusufe, byl jsi mi dobrým otcem,“ řekl pak Ležíš. „Jsem nehodný syn, uznávám, ale pokud jsem nehodný i tvé lásky, musí se naše cesty rozejít, abychom se mohli jednou setkat znovu za příznivějšího osudu. Snad si během své cesty tvou lásku zasloužím. Ty nejsi schopen se vymanit ze svého otrockého života, ale já to tak necítím. Mé srdce i duše by pukly, kdybych měl ještě chvilku snášet tento hrozný útlak. Omlouvám se za škodu, kterou jsem ti způsobil, ale věřím, že jsem si vše za léta strávená zde poctivě odpracoval. Vrátím se, až pochopíš, že láska k lidem je víc než kus dřeva pro císaře.“

Jusuf ani nezvedl hlavu. „Buď tedy zdráv, otče,“ řekl nakonec Ležíš a vyšel na ulici.

***

Yorik, doprovázený svým dědem a učitelem Rumblitzem, prošel městskou bránou. Výběrčímu u brány vtiskl do dlaně stříbrnou minci, za což si vysloužil přehlídku zkažených zubů. Neušli ani padesát kroků, když k nim přiskotačil hubený mužík se zaječím pyskem a okamžitě je začal přesvědčovat.

„Zdvavím, pánové. Jste tu popvvé? Možná byste uvítavi pvůvodce městem. Můžete se tu sami motat cevé dny a nespatvíte žádné důvežité věci. Se mnou můžete uzvít důvežité chvámy všech uctívaných bohů, veškevé důvežité mosty i vvádcovský pavác. A to pvosím v jeden jediný den. Za pouhý stvíbvňák.“

Yorik s Rumblitzem se na sebe zvědavě podívali. „Já bych mu dal šanci,“ zašklebil se Yorik. „Přes tu drobnou vadu se dokážu přenést a mohli bychom za své peníze dostat neotřelý výklad.“
„Když myslíš, Yoviku,“ vyprskl Rumblitz.
„Si zvý, Vumblitzi,“ zasmál se Yorik. Pak vyndal z váčku minci a podal ji muži před sebou.
„Jak ti říkají?“ zeptal se Yorik mezitím, co muž otestoval minci v zubech.
„Jmenuji se Jaugustus. Jako náš císav,“ zašklebil se mužík, mávl rukou, aby oba pochopili, že ho mají následovat a vydal se pomalu městem.

„Toto je Avóma,“ rozpřáhl ruce průvodce. Yorik se zhluboka nadechl. „Pravdu má chlapec,“ zasmál se. Průvodce už ovšem vyrazil na cestu a pokračoval ve výkladu.

„Město zavoživi dva bvatvi, Vámus a Vébus, synové mocného boha, ktevý je chtěv zabít, protože se báv, že jej sesadí z nebeského tvůnu. Jeho stvážce je hodiv do veky, odkud je vyvoviva vvčice. Odkojeni touto ševmou pak vyvostvi v chvabvé muže, kteví putovavi až sem, kde vyovali první městkou bvázdu. Vámus pak Véba v souboji zabiv, ale město od té doby jen vzkvétá.“

„Jak se ti to víbí?“ šťouchl do Yorika Rumblitz.
„Vozhodně si dokáže udvžet pozovnost. Ten kus s vačicí je pozoruhodný,“ zhodnotil výklad Yorik, právě když míjeli muže, stojícího na otlučené bedně a hlasitě protestujícímu proti dešti ryb. Zdaleka nebyl jediný. Když jste se chvilku pozorně dívali, bylo nějaké srocení na každém volném místě. Lidé stáli v hloučcích a naslouchali řečníkům, filosofům, stěžovatelům, buřičům, hercům i zpěvákům. Zrovna kousek od nich se drápal na podstavec sochy velkého Rámuse vlasatý mladík, s něčím, co bylo dost podobné obrovským houslím. Ještě nestihl nic předvést, ale už se kolem něj srocoval dav. Když se nakonec usadil na sandálu velkého zakladatele, přejel prsty po střívkách a líbezným, zvučným hlasem začal pět.

Yorik zatahal Rumblitze za rukáv a ukázal na nestříhaného chlapce. „Nepůjdeme si to poslechnout?“
„Proč ne,“ pokrčil rameny Rumblitz a oba se vzdálili od svého úsměv vyvolávajícího průvodce. Ten sice něco namítal, že návštěva ulice potulných muzikantů je v plánu až po obědě, ale nakonec si rezignovaně sedl na okraj kašny, a když ho konečně minula vojenská hlídka, hbitě si v ní smočil unavené a zaprášené nohy. Yorik se mezitím protlačil do prvních řad, aby rozuměl tomu, co ten muž zpívá. Nezachytil sice začátek, ale píseň byla o přísném otci toho muže.

♫Táta mi často říkal, chlapče, ty to snad nevidíš,
jsi drzý a nemáš respekt, je to holt s tebou kříž,
co kdyby sis jednou ostříhal vlasy a oblík slušný šat,
vždyť takhle nevylezeš z basy a brzo tě dostane kat.

To přece je-hova-dina
nebudu, otče, celý život sedět v rohu,
To přece je-hova-dina
má duše zpovídat se bude pouze bohům. ♫

Yorik se přistihl, že se při opakování refrénu přidal, stejně jako spousta dalších. Melodie byla svižná, slova chytlavá a ten mladík ta slova zpíval s takovou lehkostí, že se jednomu chtělo až tančit. Vojáci na to ovšem měli jiný názor. Buřičů bylo samo sebou v celém městě na tucty. Ale tenhle byl jiný. Tenhle si o to vyloženě říkal. Celým svým zjevem tak nějak provokoval. No a ty názory! Bude lepší ho zatknout a později zbičovaného pustit než vysvětlovat císaři, proč nezakročili.

Mladík, sedící na soše, si jich všiml hned, jak se podívali jeho směrem. Stejně tak Yorik. Rumblitz Yorikovi sáhl na rameno a zavrtěl hlavou na znamení, že vměšovat se do toho není vůbec dobrý nápad. Ale vysvětlujte jednomu rebelovi, že se nemá zastat druhého.

Stráž se zastavila v postupu. Snažili se, máchali rukama a nadávali na dav kolem sebe, ale ten z nějakého záhadného důvodu ničeho nedbal a proudil sem a tam, dokud se tomu mladíkovi nepodařilo zmizet. Když se dav konečně rozestoupil, byl mladík ten tam. Jeden ze strážných jen pokrčil rameny, že jako také dobře, hlavně že už nezpívá. A oba se vrátili na původní trasu obchůzky.

O kousek dál se ode zdi odlepil mladý muž. Nenápadně se rozhlédl na všechny strany, pokrčil rameny a vydal se nejkratší cestou do císařského paláce. Tohle bude císaře jistě zajímat. A jistě tuto informaci štědře odmění.

3 – Děvče z lesů

Kayalle přihodila do kotle nad ohništěm hrst koření a velkou dřevěnou měchačkou ho vmíchala do polévky. Pak se otočila, došla k otevřeným dveřím a zaposlouchala se do zvuků lesa. Nic podezřelého. Vítr ševelil v jehličí, starý jezevec soupeřil s drzou blechou o svůj vlastní kožich, mohutně přitom narážíc tlapou do starého vyschlého kořene. Na nedaleké větvi se ošívala sova, když k ní pronikly sluneční paprsky. Nic víc. Žádné kroky, které by směřovaly k chalupě. „Kde jen ta zpropadená holka může být?“ pomyslela si Kayalle.

„Vyhlížíš mě, babi?“ ozvalo se jí za zády. Kayalle se s mírným leknutím otočila. Proti ní stála, usměvavá dívka s obličejem plným pih a náručí plnou hub.
„Už jsem ti několikrát říkala, abys to nedělala, Aknell,“ řekla káravě Kayalle a podala Aknell dřevěnou mísu, aby do ní odložila nasbírané houby.
„Co konkrétně myslíš, babi, protože ty pořád říkáš, abych něco nedělala. Ale kdybych tě pokaždé poslechla, nedělala bych pak už vůbec nic. A i to bys mi možná zakázala.“
„Že tě huba nebolí,“ odsekla Kayalle nazlobeně. „A vyndej si z vlasů tu mašli. Už jsem ti snad tisíckrát říkala, že se to pro čarodějku nehodí.“
„Takže jsem čarodějka?“ vypálila otázku Aknell. „Včera jsi říkala, že do čarodějky mám ještě daleko.“
„Ještě že se toho nedožila tvá matka. Byla by z té tvé hubatosti jistě ochořela.“
„Jsem si jistá, že by celkem ráda vyměnila smrt za bolest hlavy, babi,“ řekla Aknell a upřela pohled ke dveřím.
„To jsi celá ty,“ zlobila se na oko Kayalle. „Já se ti tu snažím vtlouct do hlavy trochu vychování a ty zase nepřítomně zíráš někam do lesa. Co tam tak zvláštního vidíš?“

„Možná bys jednou místo toho věčného hudrování mohla otočit hlavu a podívat se sama. Nebo použij magii, když jsi líná se otočit,“ uchechtla se Aknell a dala si ruce v bok.
„Mně se zdá, že tě ze všeho nejdřív přetáhnu koš…, co tu chceš?“ vyhrkla nakonec tváří v tvář unavenému dravému ptáku, který upustil kovové pouzdro a zobákem se ho snažil přistrčit Kayalle k nohám. Trochu u toho zavrávoral a nakonec se rozplácl po podlaze.

Aknell k němu okamžitě vystartovala. Dravec jen vděčně schoval zobák do peří na hrudi a nechal se zvednout a položit na stůl.
„No ty vypadáš, řekla Aknell a prohlížela zuboženého ptáka. To si s tebou hráli medvědi?“
Pták zavrtěl hlavou.
„Aha. Takže to byl ten zatracený Týrfýt,“ pokračovala Aknell v monologu a opatrně dravci ohmatávala křídla, zatímco Kayalle se mračila nad pergamenem, který vypadl z pouzdra.

„Běž si sbalit věci, Aknell!“ řekla Kayalle, když dočetla pergamen. „Zítra odjíždíme do Nebeských hor.“
„To nejde,“ vyhrkla Aknell. „Přece ho tady nemůžeme v tomto stavu nechat.“
„Tak ho vezmeme s sebou,“ řekla rozhodně Kayalle, poté došla k truhle, vyňala z ní obrovský šátek a ten rozprostřela po posteli. Pak do něj začala snášet věci, o kterých si myslela, že jsou pro cestu nezbytné. Aknell na ni jen tiše zírala. Pták usnul a skrz potlučený zobák chrčel, až se mu zdvíhalo peří.

„Až toho Týrfýta dostanu do ruky…,“ „Tak neuděláš nic,“ dokončila větu Kayalle. „Týrfýt je bůh. A přestože je špatný a zlý bůh, pořád je to bůh. A my ze všeho nejméně potřebujeme dohadovat se s bohy. Jasné?“
„Ale na co jsme potom obdařeny magií, když s ní nedokážeme ani pomstít nevinné zvíře?“ zlobila se Aknell.
„Magie tady není pro vyřizování účtů, má milá. Ačkoli kdysi jsem potkala jednoho mága, který na to měl jiný názor a bohům se postavil.“
„A jak to dopadlo?“
„Ještě to nedopadlo, děvče. Ale obávám se, že to pro jednu stranu nedopadne dobře.“
„Hm. To je trochu chytrácká odpověď, babi. Musíš mít přece favorita.“
„To mám, děvče. To mám. Ale obávám se, že na to nebude sám stačit. Ačkoli na místě, kam se zrovna tak nenadále chystáme, by ti mohli vyprávět o staré legendě, ve které se píše o tajemných jezdcích, kteří se postaví bohům. Ale takovou legendu ti vymyslí za jasné noci u ohně i kdejaký pastýř, aby mu utekl čas. Jediné, proč se svět ještě neutopil v legendách, je skutečnost, že pastýři obyčejně neumí psát.“
„A kdo je ten muž, babi?“
„Myslím, že ho už brzo poznáš, děvče. Předpokládám, že byl též pozván. Ale věřím, že se ukáže, i kdyby tomu tak nebylo.“
„Pořád ho miluješ, babi?“ zeptala se nevinně Aknell.
„Jak tě to napadlo!“ utrhla se na ni Kayalle. „Jsi hloupé děvče. Nic o tom nevíš. A běž si sbalit ty věci. Vyrazíme s prvním zítřejším paprskem.“

***

Yorik s Rumblitzem seděli v taverně a ochutnávali jeden korbel vína za druhým. Hudba, která byla více ohlušující než melodická, nutila všechny hosty ke křiku. Dohromady to znělo, jako když se sype lavina z horského hřebenu. Oběma čarodějům to vyhovovalo. Mohli si povídat, aniž by riskovali, že někdo zaslechne jejich jediné slovo.

U vedlejšího stolu hýřil starý námořník. Rum popíjel přímo z měchu a ten zapíjel napěněnými korbely těžkého černého piva. Rumblitz si ho se zaujetím prohlížel. Námořník do sebe vpravil další z korbelů a třískl s ním o stůl, až se prohnula prkna. Pak se podíval směrem k Rumblitzovi a prohodil: „Co zíráš, starče? Ještě si neviděl žíznivého námořníka?“
„Cože?“ reagoval s přivřenýma očima Rumblitz. „Jestli jsem už někdy viděl střízlivého námořníka? No to neviděl.“
„Neviděl, cha,“ odvětil námořník se smíchem a obrátil do sebe další z korbelů. „Tak se dívej, ať něco vidíš, než složíš své kosti pod zem,“ zakřičel pijan do všeobecného rámusu a utřel si pobryndaný vous usmoleným rukávem.

Rumblitz se jen pohrdavě usmál a usrkl si ze džbánu s vínem.
„Na, starče, napij se rumu, ať nikdo neřekne, že proslulý pirát Pontský nemá úctu ke stáří,“ zařval námořník a podal Rumblitzovi plný měch.
Rumblitz se měchu chopil, ale než se napil, přičichl k němu. Obsah měchu vábně voněl.
„Copak, je to síla, co?“ smál se námořník, když bral Rumblitzovi z rukou měch. „S tim vopatrně, stařečku, to není žádná jabkovice.“
„Všiml sem si,“ odvětil Rumblitz. „Proto bys už neměl tolik pít.“
„Já že nemám tolik pít? Vypiju, kolik budu chtít,“ chvástal se námořník.
„Vsadím se, že nevypiješ víc než já,“ řekl s lišáckým úsměvem Rumblitz.
„Ohohó, troufáš si, starče. Tak tedy sázku přijímám. Tady je měch a pij. Ukaž nám, kolik že toho nevypiju.“

Rumblitz vzal měch a opatrně si lokl. Pak postavil měch na lavici. „Teď ty,“ vyzval námořníka.
„Tak to ses moc nepřeved, dědo,“ zašklebil se námořník a chňapl po měchu. Měch zůstal stát na lavici a námořníkovi po něm sjela ruka. Druhý pokus skončil stejně. „Co je to za čáry, starče?“ ptal se s podezřelým výrazem námořník.
„To bys nepochopil,“ vložil se do hovoru Yorik. „Ale na tvém místě bych se nestaral o čáry, ale o to, že tě upil stařík.“
„Hele, mladej, já samozřejmě oceňuju tvůj názor, ale na mě jsou všechny kouzla krátký. Na důkaz svých slov popadl do rukou lavici, na které stál měch, celou ji otočil vzhůru nohama a nastavil rozevřená ústa pod měch. K jeho překvapení z něj neukápla ani slza.

„Dobře, uznávám, prohrál jsem. Nebylo to úplně fér, ale moje chyba. A teď byste mohli už propustit můj rum, ne?“
„Jistě,“ odvětil Rumblitz. „Ale co naše sázka?“
„No tak mluv, ale rychle, chlape, začínám střízlivět a není to hezkej pocit.“
„Říkal jsi, že jsi pirát,“ potáhl nosem Rumblitz.
„Tak jest,“ přitakal námořník.
„Tak potom je to jednoduché. Chci jenom tohle,“ řekl Rumblitz a naklonil se k námořníkovi, aby mu něco zašeptal.
„To je všechno?“ divil se námořník. „A kvůli tomu se mě snažíš vysušit? Ale máš to mít. Dohodnuto. A teď, prosím…“

Rum se vyvalil z měchu a zkropil piráta od hlavy až k patě.
„Kurva, asi jsem měl tu lavici nejdřív položit, co?“
Yorik přikývl. „Nezoufej,“ řekl pak a mávl na hostinského. Ten se došoural ke stolu a napínal uši.
„Přines nám měch rumu tady pro našeho žíznivého přítele. Musíme se mu revanšovat za tu malou taškařici.“
„Seš správnej chlap,“ zaryčel nadšeně pirát a konečně položil lavici na své místo.

***

„Kam myslíš, že jdeš, ty špinavče?“ obořil se strážný na mladíka, který vystoupal po schodišti až ke vchodu do císařových komnat.
„Nesu důležitou zprávu císaři, moulo. Takže jestli nechceš, abych našemu vládci řekl, že jsi mě bezdůvodně zdržoval, tak uhni, ať mohu projít,“ řekl mladík a mnohoznačně se zašklebil.

Strážný nebyl dnešní. Zkušeným pohybem opřel mladíkovi hrot svého meče o ohryzek a aniž by mu přestal hledět do náhle vystrašených očí, uplivl si k jeho nohám. „No, a když ti podříznu krk rovnou, neušetří mi to spoustu starostí, Udáši? Co myslíš? Císař se nebude shánět po někom, jako jsi ty. Má spoustu, řekněme přehnaně oddaných slídilů. O jednoho víc nebo míň…“
„Ale já skutečně nesu důležitou zprávu,“ koktal Udáš.
„A já mám skutečný meč na tvém krku, nenechal se z míry vyvést strážný.
„Pusť mě, prosím,“ žadonil Udáš.
„Abys mohl zase někomu zavařit? Dobrá, proč ne. Ale pamatuj si. Ještě jednou se pokusíš vznést proti mně jedinou výhrůžku a další hovor povedu nad tvou zohavenou mrtvolou, je ti to jasné, prašivče?“
„Ano. Omlouvám se, pane. Nechal jsem se unést důležitostí zprávy. Až se budu vracet, zastavím se u tebe a podělím se s tebou o odměnu,“ sliboval Udáš.
Strážný přikývl. „Vidíš, jak umíš být rozumný, když chceš. A teď padej, než si to rozmyslím.“

Císař seděl na velkém polštáři, obklopen krásnými mladými dívkami, které se předháněly, kdo císaři nabídne větší lahůdku z obrovských táců. Když s hlavou téměř u země vstoupil Udáš, Jaugustus seskočil z polštáře a nadšeně zatleskal tučnýma ručičkama. Vypadal jako cherubín, který si nezapomněl vzít kalhoty.

„Co mi přinášíš, otroku?“
„Nesu vám důležité zprávy, vaše moudrosti. A nejsem otrok, pane.“
„Ale. A chtěl bys být?“
„Ne, pane. Obávám se, že jako otrok bych nebyl tak výkonný.“
„A já bych se skoro vsadil, že ano. Jsem v pokušení to vyzkoušet. No, možná později. Teď vyklop tu zprávu. Jestli je tak důležitá, jak říkáš, třeba tvé otroctví nakonec pustím z hlavy.“

Udáš se napřímil, nasadil tajemný výraz a naklonil se k císaři. „Pane, viděl jsem dnes divné věci. Ve městě se objevil nový buřič. Ale já ho znám. Dobře ho znám. Je to Ležíš, syn Jusufa z Galeje. Nyní bydlí v Lazaretu.“
„Máš na mysli toho vlasatého truhláře, který nám vyrábí všechen tenhle nádherný nábytek?“
„Ano, pane. To je on. Dal se na buřičství, čehož si okamžitě všimly tvé oddané stráže. Jenže když se ho rozhodly předvést, stalo se něco divného.“
„Ale? A povíš mi víc, nebo na mě budeš dál valit ty své vodnaté oči?“
„Jistě, můj císaři, odpusť. Jsem si jist, že tvým strážím zabránila ve výkonu pravomoci magie. A já dokonce vím, kdo je jejím původcem. Toho mladíka, který to má na svědomí, jsem sice nikdy neviděl, ale starce, který stál po jeho boku, znám. Je to slovutný čaroděj Rumblitz, otec vládce Aquilonie. Takže se domnívám, že ten mladý muž by mohl být následník trůnu, Yorik.“
„Rumblitz, říkáš,“ mumlal si pro sebe Jaugustus. „No ale co s tím mám dělat? Nemohu přece zatknout následníka trůnu tak obrovské země jen proto, že nějaký špinavec má podezření, že si hrál s magií. To by jistě vyvolalo válku. A na tu nejsme připraveni, když jsou naše vojska rozptýlena po okolních zemích. Určitě se jednoho dne skloní před mou císařskou korunou, ale právě to není na pořadu dne. Ale co tu zatraceně chtějí?“
„Netuším, pane. Ale mohu to zjistit, pokud si to přeješ.“
„Výborný nápad. Proč tu ještě stojíš?“
„Neuraz se, můj pane, ale hodila by se mi malá odměna. Jistě budou v nějaké taverně a těžko je budu sledovat bez mince v kapse. Hostinský mě jistě bez peněz brzy vyhodí.“

Jaugustus sáhl do truhličky ležící na stole a hodil po Udášovi stříbrňák. „Když zjistíš, co tu ti dva chtějí, dostaneš takových třicet. Jestli ne, vyplatím tě bičem. Rozumíme si?“
„Jistě, můj císaři,“ odříkal Udáš už zase s hlavou u země a couval ke dveřím. Když se jeho zadek dotkl vstupních dveří, něco ho za kalhoty vytáhlo ven. Byl to strážný s nataženou rukou.

„Mám jen jednu minci, příteli, kterou mi dal císař, abych mohl splnit důležitý úkol. Nemohu ti ji dát,“ kroutil se Udáš.
„Nežvaň,“ zarazil výmluvy už v zárodku strážný. „Vysyp kapsy.“
Udáš ho probodl pohledem, ale nakonec všechny kapsy obrátil. Neskrývaly nic, co by stálo za řeč, kromě právě obdrženého stříbrňáku.
„Na co máš ten stříbrňák?“ zahalasil strážný a vyzkoušel meč, zdali jde dobře z pouzdra.
„Ten mám, abych mohl pozorovat jisté lidi v taverně,“ odpověděl povýšeně Udáš.
„Tak na to ti stačí pár měďáků, usmolenče. Přece bys nechtěl do svého špinavého hrdla lít vybraná vína. Ještě by si toho někdo všiml,“ řekl strážný a hodil Udášovi k nohám několik měděných mincí. „A nenech se zdržovat,“ dodal pak, když si získaný stříbrňák zastrčil za kyrys.

4 - O krok napřed

Na město se už dávno snesl soumrak, ale nevypadalo to, že by se kdokoli chystal ke spánku, kromě pár opilců, kteří svůj boj už prohrávali pod některými ze stolů. Když do taverny vkročil vysoký štíhlý muž s dlouhými vlasy, nikdo si ho ani nevšiml. Většina mužů totiž zírala do výstřihů přítomných dam a ty zase zajímal obsah kapes jejich protějšků. Mladík došel až k pódiu na konci místnosti, kde zrovna večeřeli hudebníci. Něco k nim prohodil, a když mu jeden z nich pokynul rukou, sňal ze zad svůj nástroj a tavernu opět obklopila hudba.

„To je von,“ šťouchl do Rumblitze Yorik.
„Myslíš toho buřiče?“
„Už mluvíš jako oni,“ namítl s úsměvem Yorik. „Ale ano. Myslím jeho. Muže s ostrou písní na rtech. Muže, který je hlasem lidu.“
„Myslíš teď lidem bohaté obyvatele Arómy, nebo galejské otroky, Yoriku? Já abych v tom měl jasno, protože ať tak jako tak, jestli se do toho nepřestaneme plést, někdo z nich nám nakope naše cizinecký zadky.“
„A ty by ses nechal, že?“ odvětil Yorik a ťukl svým pohárem o dědův.
„Ne, ale to je přesně to, co bych nerad pokoušel. Máme před sebou důležitou cestu. Jestli chceš mermomocí vyvolat nějaký konflikt, nech si to na zpáteční cestu.“
„Jak si přeješ, Rumblitzi,“ řekl Yorik. „Nevidím v tom rozdíl, ale respektuji tvé přání. Budu se snažit konfliktům v tomto městě vyhnout.“
„Rád vidím, že ti moc nestoupla do hlavy a dokážeš se přizpůsobit.“
„Já se nepřizpůsobuji. Jen respektuji tvé zkušenosti.“
„I tak ti děkuji, Yoriku,“ řekl Rumblitz a zdvihl pohár směrem k pódiu, kde právě hrábl do střívek vlasatec.

♫ Když tě v noci hlídka probere a uvidíš pochodní zář,
tak rychle vyhrň si sutanu a nastav druhou tvář!
Nepochybuj o své síle, už teď to zní vesele,
jak nad ránem banda Arómanů ti zírá do prdele…

Vesele světem s písní jdu já,
zpívám si halé-lujá,
vesele světem s písní jdu já,
a teď všichni, nestyďte se, halelujá, halelujá. ♫

Když vlasatec vyzval všechny přítomné, aby se přidali, bylo to tak spontánní, že se nenašel nikdo, kdo by odmítl. Dokonce i Rumblitz chytil kolem ramen z jedné strany Yorika a z druhé piráta Pontského a řvali jedno hale-lujá za druhým, dokud nezačali chraptět. Vlasatec pak přidal ještě několik písní, mezi nimi tu, kterou už Yorik zaslechl na náměstí a když hudebníci dojedli, seskočil z pódia a vydal se k výčepu, aby svlažil hrdlo za těch pár měďáků, které mu návštěvníci naházeli pod nohy. Než stačil Rumblitz něco říct, zvedl se i Yorik a opřel se o pult vedle vlasatce, který čekal, až ho hostinský obslouží.

„Hezky zpíváš,“ začal rozhovor Yorik.
„Děkuji, vzácný cizinče. Je to pro mě čest.“
„Čest? Co je na mě tak zvláštního, že ti to tak připadá?“
„Obyčejně mě lidé v takových šatech nechají zbičovat nebo se o to alespoň pokusí. Mé písně většinou ocení jen prostí lidé.“
„Pak jsem tedy prostý člověk. Nenech se klamat šatem.“
„Dobře, cizinče,“ usmál se vlasatec. „A máš nějaké jméno?“ řekl a napil se z korbelu, který před něj konečně postavil hostinský. Yorik rychle hodil hostinskému minci.
„To je na mě, příteli. A jmenuji se Yorik.“
„Yorik. Tak se jmenuje i aquilonský princ, co jsem zaslechl. Jsi také z Aquilonie?"
"Ano, jsem. Jsi velmi bystrý,“ usmál se Yorik. „Nechceš si k nám přisednout? Máme dost vína i jídla pro všechny, kteří si ho zaslouží. A ty sis dnes zasloužil mnohem víc. Dokázal jsi rozesmát i mého děda a poprvé za život jsem ho slyšel i zpívat. Nesmím to sice nikdy nikomu říct, protože bych se zřejmě se zlou potázal, ale i tak je to zážitek k nezaplacení.“

„Pozvání neodmítnu, Yoriku. Nejsem nezdvořák. Vlastně ano. Zapomněl jsem se představit. Jsem Ležíš z Nazary. To je malá vesnice v Galeji.“
„Není důležité, odkud jdeš, ale kam směřuješ, Ležíši. To mi vždy říkal otec Sarkastik, když jsem ho dováděl svými činy k šílenství. A my teď směřujeme k pořádnému ovínění. Zapomeň na Galeju. Alespoň pro dnešek. Jistě si ji v následujících dnech dosyta prohlédnu, ale dnes bych se chtěl bavit. A mimochodem, jak říkáš tomu zvláštnímu nástroji?“
„Kithara. Je to něco jako kinor, ale trochu větší a hlasitější. Na pobuřování se to hodí víc,“ usmál se Ležíš.

Když došli ke stolu, usadil Yorik Ležíše do čela jako čestného hosta a představil ho.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Aforkalypsa - Tantrická síla.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.