KRAJ LEGEND A DIVOKÉ PŘÍRODY:

ŠUMAVA A BAVORSKÝ LES

TIPY NA VÝLETY

PETR HEJNA

TAJEMNÉ LEGENDY * ZA VLKY A MEDVĚDY * UMRLČÍ PRKNA * KDE SE LÍHNOU PSTRUZI  * KDE SE RODÍ ŘEKY * VODOPÁDY * LEDOVCOVÁ JEZERA * SLATĚ * HISTORICKÉ UDÁLOSTI *

MÍSTA DOSTUPNÁ I ZDRAVOTNĚ LIMITOVANÝM A DĚTEM * HRADY * ZANIKLÉ OBCE * DOBOVÉ FOTOGRAFIE *

PO STOPÁCH KRÁLE ŠUMAVY * HORY BEZ HRANIC…

LINKY NA VIDEA I WEBKAMERY

NĚCO O ŠUMAVĚ

Kdo sleduje televizní znalostní soutěže s tématikou vědomostí o naší vlasti (jako je např. klání „Kde domov můj?“, nově i o celé Evropě), nemohl si nevšimnout, že na dotaz, jaké končiny mají tito mozkoborci u nás nejraději, jednoznačně v odpovědích Šumava zabírá první příčky. Pochopitelně máme i jiné krásné hraniční hory, ale Šumava je krom nádherné přírody, bohužel stejně jako jinde v mnoha místech zmírající, čímsi magická.

Obecně známým zeměpisným faktem je, že se jedná o hraniční hory na jihu naší vlasti, sousedící z větší části s Německem a na východě s Rakouskem. Současné pojmenování je však vcelku nové - údajně jako první ho použil humanista Antonio Bonfini, historik krále Matyáše Korvína. Od 17. století pak slovanský slovní základ „šuma“ (kdo byl např. v Chorvatsku, tak slůvko dobře zná nejen z lahodné zmrzliny, tedy sladoledu šumsko voče) je již zcela běžný. Zajímavý je vzhledem k nám známé šumavské zvířeně původ prvotního keltského pojmenování Gabreta, tedy Pohoří kozorohů, zatímco Krušné hory byly tehdy zvány Sudéta, souvislost s dodnes používaným termínem Sudety je celkem zjevná, a pro změnu to znamenalo Les kanců, tedy zvířat, která se tam opravdu dodnes prohánějí.

Jakožto jedno z nejstarších evropských pohoří je Šumava z geologického pohledu tvořena žulou, rulou, granulitem a vápencem, horninami z doby opravdu vzdálené, kterou bylo předprvohorní až prvohorní období. Je nejvyšší součástí Šumavské hornatiny, kterou dále tvoří Šumavské podhůří, Novohradské hory a Novohradské podhůří. Celé pohoří se táhne v délce bezmála 190 km a šíře nepřekračuje 45 km. Co se týče vrcholů, nejvyšší je Velký Javor, ten ovšem se svými 1456 metry tyčí u sousedů, u nás je to Plechý, dosahující 1378 metrů nad moře.

Krom pramenů několika řek, jako Vltavy, Blanice, Úhlavy, zdrojnic Otavy a Volyňky, pokračujících jako přítoky pozvolna až do Severního moře, a Regenu, Ilzu a Grosse Mühlu, s vodou končící v Černém moři, jsou coby vodní plochy typická ledovcová jezera (Černé, Čertovo, Prášilské, Laka a Plešné). Nechybí plochy a jezírka slatin, divoké hnědavě průzračné potoky a najdou se i vodopády. Možno je pozorovat na k tomu určených místech původní šumavskou faunu, návštěvnická centra konkrétně nabízejí výběhy s jeleny, vlky a soví voliéry, na bavorské straně to jsou i medvědi a nespočet dalších zvířat.

Zlatou stezku střežily hrady, ten nejvýš u nás položený najdeme právě na Šumavě, stejně jako místa pamatující obřady Keltů. Mnoho z měst, nebo i malých vesnic, má zbudovaná muzea s tématikou šumavské historie a tradic, stejně jako je možno vidět pozůstatky technických památek určených ke splavování dřeva, dochovaly se pozůstatky z časů rýžování zlata, nebo ty z doby nedávné, na promarněnou obranu hranice a na její pozdější uzavření železnou oponou nemluvě.

CHKO, tedy Chráněná krajinná oblast, je Šumava od r. 1963, NP - národní park, vznikl z její části r. 1991, a o rok dříve došlo k zápisu mezi biosférické rezervace pod ochranou UNESCO.

Pokud někdo v následujících tipech na cesty odchytl něco, co již někde četl, pak to není, že by autor od někoho opisoval, použito je totiž mnohé z textů, fotografií a filmových záběrů, které jsem publikoval v rubrice Cestování na serveru Novinky.cz, kam léta přispívám, nabízím historická fakta, legendy, tipy a dělím se o zážitky z nespočtu cest, podniknutých zdaleka nejen po naší vlasti a Evropě. A pokud zde naopak něco chybí, pak je to logické, popsat každý kopec, potok, vesnici, osadu…, by bylo na vskutku extrémně obsažného průvodce, navíc i zde nabídnuté tipy realizovat návštěvou v praxi je na mnoho a mnoho výletů a pobytů.

Takže - brány nádherné Šumavy i jejího malebného okolí se právě otevírají:

BRÁNY ŠUMAVY

O bezmála oprávněně až čestný titul „Brána Šumavy“ se dělí hned několik měst v podhůří, konkrétně jsou to: Prachatice, Vimperk, Sušice, Volyně, Klatovy, Český Krumlov a Hořice na Šumavě.

PRACHATICE

Jihočeské Prachatice byly na proslulé Zlaté stezce založeny již v 10. století, leč bohatství, které na svých hřbetech koně vyrážející od Dunaje z Pasova přepravovali, pocházelo z rakouských solných dolů. A naopak z naší kotliny po stezce putovalo především obilí a rovněž chmel, med, vlna, kůže i pivo. Nejstarší část Zlaté stezky vedla z přístavu na Dunaji v Pasově do Starých Prachatic, o něco málo mladší pak byla trasa vimperská a poslední pak vedla do Kašperských hor.

Předpokládané používání této cesty zasahuje až do pravěku, doložení písemné zmínky se datují k 11. století, kdy římský král Jindřich II. daroval roku 1010 mýtné poplatky na cestě do Čech klášteru Niedernburg. V roce 1088 připsal český král Vratislav II. mýto na cestě z Prachatic do Pasova vyšehradské kapitule. Po husitském dějinném varu u nás převzali později toto právo Rožmberkové.

Prachatice, zprvu malá osada, byly od počátku bytostně spjaty s rozvojem Zlaté stezky, první dochovaná písemnost koncem 13. století poblíž založeném novém městě se datuje k roku 1322, rok poté došlo k povýšení na město, které spadalo do majetku vyšehradské kapituly do roku 1420. Tehdy vojsko vedené Žižkou město dobylo a vypálilo.

Za časů pánů z Rožmberka došlo k největšímu rozmachu města - opět na základě obchodu s u nás nedostatkovou komoditou, jíž byla (stejně jako v pohádce Boženy Němcové, zfilmované pod titulem Byl jednou jeden král s Janem Werichem) sůl, ona bělostná, nejen dochucovací, ale i konzervační, složením však prostá chemická látka.

Vyrostly tu sklady, sladovny, pivovary i palírny a bohatí měšťané nešetřili na výkladních skříních svého postavení, tedy renesančních fasádách domů. Císař Rudolf II. roku 1601 po koupi povýšil Prachatice na město královské, avšak Prachatičtí se později angažovali v protihabsburském povstání, za což následoval samozřejmě trest - zabavení majetku a odebrání výsad.

Ač r. 1653 město obdrželo zpět právo ke skladování soli, návrat k bývalému rozkvětu se však nekonal - obchod se solí v ten čas již stagnoval, později v roce 1692 navíc přišel omezující zákaz dovozu soli z Bavorska. Doby, kdy Prachaticemi prošlo až 1200 soumarských koní týdně, navíc regulovaných „jízdními řády“, byly tatam. Ani Schwarzenbergové, kteří vlastnili město od roku 1719, nepozdvihli Prachatice z popela úpadku jak bájného Fénixe, a ve skutečný popel jejich část proměnil požár 137 domů v roce 1832.

Nicméně dodnes je spousta pamětihodností tohoto goticko-renesančního celku zachována a k vidění v plné kráse. Historické centrum je od roku 1981 městskou památkovou rezervací.

Centrální Velké náměstí obklopují domy s bohatou sgrafitovou výzdobou, s gotickými či renesančními jádry nebo podloubími. K nepřehlédnutí je Stará radnice (z roku 1571), dále Sitrův dům (z roku 1604), Knížecí dům (z roku 1572), Heydlův dům (z roku 1557), Bozkovského dům (z roku 1551), nebo kašna se sochou Spravedlnosti z roku 1583.

Dochována je velká část hradebních zdí, bašty a Písecká brána. Za prohlídku stojí i interiér kostela sv. Jakuba Staršího (při jeho obcházení je možno prohlédnout si malby s motivem ukřižování Krista z roku 1516) a přilehlý parkán. Pěkný pohled na město nabízí pár kroků od centra vzdálená přírodní památka Žižkova skalka.

Od roku 2002 se město po právu pyšní oceněním Historické město roku, napomáhá tomu i vkusná stylová výtvarná stránka provedení nově vzniklých vývěsních štítů drobných provozoven.

VIDEO: Centrem města, interiér kostela, město ze Skalky

VIMPERK

Tiskařská sláva brány Šumavy, kdy se zde tiskly bible stejně jako korány, je sice dávno pryč, ale i tak na časy historického dění i podnikatelských úspěchů jsou vepsány ve zdech zámku, hradeb i mnoha domů.

Vimperk rozhodně upoutá na první pohled dominantou zámku nad městem, svojí architekturou nikterak nezastírající původní gotický hrad. Ten byl založen podle historických zápisů se vší pravděpodobností před rokem 1263. Tehdy se objevuje jméno Purkarta z Janovic, uvádějícího se příslušností k Vimperku coby pán de Winterberk. Jak napovídá název jedné z ulic -Zlatá Stezka, jedna z těchto důležitých obchodních tras míjela právě tehdejší Winterberk, dnes po našem Vimperk se zvoucí, nikoliv jak by původní název k překladu sváděl Zimní vrch.

Další majitelé byli Bavorové ze Strakonic, Kaplířové ze Sulevic a Malovcové z Chýnova. To již bylo v čase stavovského povstání a Malovcové o hrad přišli. Koupí hrad přechází na Vítkovce, nejprve to byl Jáchym z Hradce a nedlouho po něm Vilém z Rožmberka. Zdali za rok Jáchym hrad tak zvelebil, že jej prodal za plný dvojnásobek ceny, kterou investoval sám, se dá těžko předpokládat. Vilém pověřil později správou hradu Petra Voka, který však upřednostnil Bechyni. Opět šel hrad do nových rukou, a to jak jinak, než málem za dvojnásobek ceny.

Jáchym, syn nového hradního pána Volfa Novohradského z Kolovrat, se pustil do velkolepé přestavby, leč dluhy ho pohltily a lze předpokládat, že trojnásobek předešlé ceny, jíž tržil, je pokryl. Od roku 1553 do roku 1630 tedy vzrostla tržní cena objektu desetkrát - že by tehdy zavládla renesanční inflace?

Dějinné újmy započaly obvyklým husitským drancováním roku 1423, roku 1867 zakokrhal po zásahu bleskem ohnivý kohout, a právě dnešní podoba je výsledkem obnovy po požáru. V části zámku je dnes muzeum, v městě je dochována část hradeb a u hradu Černá věž a bašta Haselburk. V centru pod zámkem je mnoho historicky významných staveb, jako například na náměstí stojící kostel Navštívení Panny Marie se samostatně stojící zvonicí, barokní stará radnice, dvojice kašen, dům, kde roku 1904 vypukl požár, při němž pět lidí uhořelo a 248 rodin se náhle ocitlo bez přístřeší, potravin, oblečení a základních prostředků.

Pod kostelem stojí staré památkově chráněné srubové domy. Další zajímavé domy jsou třeba dům u Jelena, nebo dům s pamětní deskou připomínající doby slávy tamního knihtisku a rodiny Johanna Steinbrenera. Tento tzv. Šumavský Baťa na vrchu nad dnešní nemocnicí dal vybudovat roku 1877 křížovou cestu. Vimperská křížová cesta, stejně jako mnoho jiných, počala chátrat po únorovém převzetí moci komunisty. Její obnovu v roce 2001 realizoval po umělecké stránce řezbář Libor Kuzďas a opravdu nezbývá než konstatovat, že jeho provedení je rozhodně jedna z nejvydařenějších obnov.

Samotná procházka skýtá pěkné výhledy na zámek jak od říčky Volyňky, tak z hradeb, a naopak od zámku na město pod ním. Při toulkách zástavbou poblíž křížové cesty lze pro některé s nostalgií, pro ty nezapomínající s recesí, narazit na plotě vystavené tabule s budovatelskými hesly.

SUŠICE

Sušice, zvaná též brána Šumavy (stejně jako Prachatice, Vimperk nebo Klatovy - záleží, odkud návštěvník k tomuto pohoří míří), je malebné město na horním toku kdysi zlatonosné Otavy, na jehož rozvoji se dále v minulosti podílela i blízkost Zlaté stezky.

Na pravém břehu Otavy, pod prvním jezem, je k vidění dnes již nefunkční budova zemské pstruhové líhně, nepřehlédnutelná růžová fasáda pak patří baroknímu kapucínskému klášteru s kostelem sv. Felixe, pár kroků nad ním se nachází kolega, hřbitovní kostel Nanebevzetí Panny Marie s mnoha dochovanými gotickými prvky.

Hned na dohled vlevo za mostem pro automobilovou dopravu se po pravé straně ulice Příkopy tyčí věž gotického chrámu sv. Václava, jen pár metrů dál nalevo je možno skrze zamřížovaný vchod dobře nahlédnout do prostor starého židovského hřbitova z r. 1626, jehož zadní stěnu tvoří dochovaná část druhého okruhu městského opevnění z doby vlády krále Vladislava Jagellonského, kterou tvoří kamenná zeď s baštou. Na náměstí zraku neunikne renesančně přestavěný a zdobený Rozacínovský dům, stejně jako bělostný, rovněž goticko-renesanční Voprchovský dům, kde sídlí Muzeum Šumavy.

Kašna na náměstí pochází z roku 1783, u budovy městského úřadu, kde turista nalezne i infocentrum, je v úrovni dlažby zapuštěný kámen neštěstí. Ten není prý kolemjdoucím radno překročit a váže se k události z r. 1672, kdy se zde nešťastnou náhodou po pádu z koně a postřelením zabil rytíř, předtím v opilosti střílející na obraz světice v kapli zámku Volšovy.

Zhruba v polovině mezi druhým a třetím jezem pak vpravo po zelené turistické trase krátké stoupání zavede k raně baroknímu areálu kaple Anděla Strážce, odkud se rozprostírá výhled na protilehlé vrchy s rozhlednou Svatobor i město s dnes na okraji chátrajícím, kdysi zcela zásadní průmyslovým kolosem, sirkárnou Solo Sušice.

O další tři jezy dále na levém břehu vodáky očekává kemp, odkud je jen zhruba 100 metrů k vlakovému i autobusovému nádraží. U písčité pláže Otava nabízí i dráhu pro vodní slalom.

Další kempy, opět oba na levém břehu, najdeme až u obce Dobršín a následně pak u vsi Čepice - zde kousek před tábořištěm zaujme druhý, starší z mostů a za ním obytný domek vystavěný působivě na kousku skaliska, vyčnívajícího z vody. Cesta od Sušice k Rabí poskytuje ze silnice a zejména z vody pěkné pohledy na přírodní park Buděticko a na něj navazující přírodní rezervaci Čepičná s charakteristickým porostem na vápencovém podloží. Kemp pod Rabím v Žichovicích sice stále nabízejí různé vyhledavače, ale pravdou je, že od roku 2012 je definitivně zrušen, nicméně lze odskočit si do zdejší stinné zahrady na okouknutí objektu místního upraveného renesančního zámku, který však je veřejnosti nepřístupný - kromě obyvatel, pro něž plní funkci bytových jednotek.

VOLYNĚ

Na náměstí se nachází sgrafity zdobená radnice, vystavěná kolem roku 1560 a mariánský morový sloup, doplněný sochami sv. Floriana, svaté Barbory, svatého Josefa a svatého Jana Nepomuckého, který zde stojí od roku 1760.

Nad Volyní nelze přehlédnout na vrchu v lese stojící pseudogotickou kapli Anděla Strážce, daleko odtud není ani k známé rozsáhlé zřícenině hradu Helfenburk, a příznivcům jiné turistiky než po dávných památkách jsou zase blízké Hoštice, spojené s komediemi, majícímu v názvu krom životadárného nebeského objektu také zemědělské a zahrádkářské produkty, ba i pár facek.

Muzeum města Volyně sídlí ve středověké tvrzi, najdete zde nejen expozici archeologickou a věnovanou tvrzi, ale i sbírku almar a truhel, nechybí prostory sloužící jako galerie a probíhají zde kulturní akce, kde vystupují dokonce i respektovaní hudebníci z celého světa. Magicky objekt působí zejména při nočním osvětlení. Tvrz je umístěna mírně vyvýšeně kousek od náměstí v těsném sousedství kostela Všech Svatých, původně zasvěceného ale sv. Václavovi a pocházejícího z počátku 14. století. Ze stejné doby pochází i tvrz, zbudovaná jako sídlo purkrabího. Osudný jí byl rok 1420, kdy byla obsazena husity, ne však pobořena, jen došlo k “přirozené“ výměně majitele. Mezi největší tvrze na našem území se dostala po rozšíření ve století patnáctém.

V podzemí Městského muzea je umístěna archeologická expozice Volyňsko v pravěku, sestávající z vykopávek nalezených v této lokalitě, v dalších podlažích pak je možno seznámit se s historií volyňské tvrze, prohlédnout si v libém archaickém aroma, typickém pro antiky se starožitným nábytkem, lidový malovaný nábytek z Podlesí, nebo projít dle nabídky současnou výtvarnou výstavu.

Každý si tedy ve Volyni a v okolí přijde na své, ať již v centru, tvořícím městskou památkovou zónu, nebo třeba jen touláním kolem říčky Volyňky, a ti zdatnější mohou po části trasy Klostermannovy cesty přes Čestice s poustevnou a Kalvárií se svatyní v antickém stylu pokračovat až do skanzenu v Hoslovicích - odkaz na článek o obou turistických zajímavostech ZDE.

VIDEO: tvrz za noci, expozice i koncert v jejích prostorách

ČESKÝ KRUMLOV

Český Krumlov, město a zámek nad ním, to je historický komplex, který si zápis do památek UNESCO plně zaslouží. S tím nemůže než souhlasit každý, kdo ono čarokrásné místo na dolním toku Vltavy navštívil.

I když dnes je „jen“ bránou Šumavy, na přelomu 19. a 20. století byl Český Krumlov (tehdy a až do r. 1920 ještě se nazývající Böhmisch Krumau), a to nejen mezi citům podléhajícími šumavskými spisovateli a básníky, vnímán jako hlavní město Šumavy. Ba dokonce se jím roku 1918 vskutku stal, poté, co byla vyhlášena tzv. Šumavská župa.

Pokud je čas, nelze vynechat návštěvu mohutného zámku, kde kaple sv. Jiří (původně gotická, dnes rokoková) zahajuje I. prohlídkovou trasu. Stěny má pokryté mramorem, k vidění jsou zde i ostatky svatého Kalixty. Následuje množství renesančních prostor - od haly po čtyři pokoje, z nichž první dva byly součástí reprezentačního obytného celku posledních rožmberských vladařů. V hodovní síni visí portrét velmože Viléma z Rožmberka, obrázky historických osobností a žen ze Starého zákona a velkoplošné holandské tapisérie ze 17. století. V dalších dvou místnostech upoutají renesanční zdobné stropy, malby s tématy starozákonných příběhů, stejně jako antikou motivovaný obraz Paridova soudu, či portrét Bílé Paní Rožmberské.

Klenba znakové chodby je vyzdobena erby Rožmberků a jejich pokrevně příbuzných rodů, najít lze znak eggenberský a znak schwarzenberský v rané podobě. Na obraze v předpokoji je vidět schwarzenberský Červený dvůr, šlechtické letní sídlo, dnes sloužící jako léčebna pro závislosti, známá např. z filmu Tažní ptáci.

Následuje přípravna pokrmů, v Eggenberském sále dominuje zlatem zdobený kočár. Baldachýnový salón sloužil k neformální konverzaci, k důvěrnějším rozhovorům bylo možno spustit přes sedací prostor jistou diskrétnost poskytující závěs. Orientální salónek je drobnou postranní místností v ložnici kněžny Eleonory, která zde měla k dispozici i malou soukromou kapli. Před rozlehlým a barvitě karnevalovými výjevy zdobeným maškarním sálem na trase ještě leží oblékárna a místnosti fraucimoru.

II. okruh je zaměřen na 19. století, tedy je věnován době, kdy zde pobývali Schwarzenbergové. Členy jejich rodu, a to již z 15. století, je možno spatřit v portrétní galerii. Klasicismus, empír a biedermeier jsou stylové dominanty třech pokojů, skromněji pochopitelně již vyhlíží pokojík komorné. Opět v duchu klasicismu je zařízen hudební salón i ložnice knížete Josefa.

V další místnosti jsou na zdech pověšeny tapiserie s heraldickými motivy. Následuje prohlídka maršálova pokoje a Schwarzenberského apartmá, další tři místnosti jsou salóny. Po malé jídelně, pracovně, ložnici a šatně kněžny přichází obrazárna, kde jsou vystavena četná díla evropského malířství 17. století.

Jako další volitelné okruhy se nabízí barokní divadlo, hradní muzeum a zámecká věž. Krom toho lze projít upravenou zámeckou zahradu až k lekníny pokrytému rybníčku. Kapitolou sama pro sebe jsou fasády s renesančními freskami na zdech zejména III. a IV. nádvoří. Veškeré prostory je třeba navštívit osobně a spatřit na vlastní oči, a to samozřejmě nejlépe opakovaně, pro rozsáhlost i význam krumlovské expozice.

Samo město v podhradí stojí za chvilky strávené v jeho uličkách a ne náhodou, stejně jako nad ním impozantně dominující hrad a zámek, druhý co se velikosti týče u nás, je častým cílem milovníků historie, toužících po autentickém doteku genia loci významných míst.

Z kostelů ve městě stačí jmenovat kostel sv. Víta a kostel sv. Jošta, nebo osmibokou kapli Panny Marie Bolestné a sv. Kříže na Křížovém vrchu nad městem, postavenou roku 1709. Zato Ptačí hrádek, památník zamýšlený oslavit vítězství při bitvě u Lipska, dostaven nikdy nebyl, a někomu může zdáli připomínat i malou vodárnu.

Ve městě najdeme i židovský hřbitov, jedinečná do jednoho komplexu je spojená trojice klášterů. Zdaleka jedinou výstavní prostorou není známá galerie Egona Schieleho, celkový přehled výtvarných svatostánků s odkazy ZDE.

KLATOVY

Nejzápadnější z pomyslných bran vybudoval Přemysl Otakar II. někdy kolem roku 1260. Známá Černá věž vyrostla během let 1547 - 1557, a krom účelu reprezentativního měla i ten praktický - dozor nad možným vznikem požáru ve městě. Nicméně strážní asi chytali lelky, roku 1758 se po požáru k zemi zřítil zvon Bartoloměj Ondřej, nahradil ho jmenovec, zhotovený roku 1759 zvonařem jménem Peter Antonius Jacomini. Tento Ital zvon odléval přímo vedle věže, požárem prý tak ošlehané, že získala černou barvu i své jméno. Pro změnu zcela opačnou barvu, bílou, má ve jménu bývalá barokní lékárna jména U Bílého jednorožce, dnes sloužící jako lékárnické muzeum. A tohoto bílého bájného tvora má v názvu i sousední výtvarná galerie, jejíž vstup je zahrnut i ve vstupence hradu Klenová.

Další památkou je budova městské radnice z roku 1557, dnes však již v novorenesančním hávu (po poslední přestavbě z let 1923 - 1925). Co však ke Klatovům výrazně patří, jsou podzemní katakomby, které díky stálé vhodné teplotě uchovávají na tři desítky mumifikovaných těl. Jsou součástí barokního kostela Neposkvrněného početí Panny Marie a svatého Ignáce, vystavěného na zakázku jezuitů italskými architekty, stavba započala r. 1656. Svůj otisk zde zanechal i Kilián Ignác Dienzenhofer, jehož prací jsou venkovní portály. Jiný Ital vystavěl v letech 1694 až 1709 pro dominikány kostel zasvěcený sv. Vavřincovi.

Kdo touží spatřit Pannu Marii, má šanci v kostele Narození Panny Marie ze 13. století, který uchovává Pannu Marie Klatovskou, na obraze chovající malého Ježíše. Kaple Zjevení Panny Marie, známá pod až pohádkovým názvem Chaloupka (ovšem bez přídomku „perníková“), vyrostla roku 1696 na místě původního prostého stavení, chaloupky, kde se nacházel obraz Panny Marie. Další zesnulé možno tiše vzpomenout na židovském hřbitově.

Jinak Černou věž rozeznívají i další zvony, jako poslední na věž byly zavěšeny zvony Václav a Pavel (1930).

HOŘICE NA ŠUMAVĚ

Tato brána coby městys je nejmenší, nicméně patří k nejstarším sídlům na Českokrumlovsku. Pomineme-li první písemnou zmínku z r. 1248, tak mezi majiteli později figurují Záviš z Falkenštejna (o něm i o místě na jihu vlasti, kde byl popraven, více ZDE), Vítek z Krumlova i klášter řádu cisterciáků ve Vyšším Brodě.

Některé oblasti se pochopitelně prolínají, nicméně okruhy některých zajímavých míst jsou řazeny podle popsaných vstupních bran, a samozřejmě by bylo těžko zdůvodnitelné vynechání významné historické památky nebo přírodní zajímavosti jen proto, že se nachází 5 kilometrů za oficiální hranicí pohoří Šumava - s tím se lze setkat u ortodoxních příznivců Šumavy na internetovém prostoru, kde mnohdy někteří nedovedou strávit, že někdo ze skupiny přidá příspěvek například z Blanského lesa. Takže raději malé varování předem - i na ten dojde! :-)

PRACHATICKO

Při příjezdu od Prachatic před stoupáním k Libínskému sedlu je možno odskočit na okraji města k lázním sv. Markéty, kde krom starých lázeňských domů a kaple světice se nachází, krom ji označující cedulky, neviditelná geografická zajímavost, kterou je průsečík 14. poledníku a 49. rovnoběžky. V ostré zatáčce před zmíněným stoupáním u Fefrovských rybníků je coby zvířecí obůrka volně přístupný výběh s divokými prasaty, dále jsou zde chováni daňci a mufloni, zejména dětem, jako celý areál, je určená naučná stezka.

V poslední zatáčce před Libínským Sedlem se vpravo od silnice ukrývá jen stovky metrů vzdálená osada Perlovice, místo, které mine 99,9% turistů.

Z Libínského Sedla (855 m.n.m.) vede turistická cesta na rozhlednu Libín. Z této nejvyšší hory šumavského podhůří (1093 m.n.m.) je výhled severně na Prachatice, Helfenburg, Písek a vrch Mehelník v Píseckých horách, v dáli pak na vrchovinu Brd. Severovýchodně je k vidění novodobá industriální dominanta jihu Čech elektrárna Temelín a nedaleká, poněkud vzhlednější, Hluboká i další místa Českobudějovické pánve. Pohledy k Šumavě nabízejí například vrcholy Boubína a Javorníku, a když atmosféra dopřeje, možno vidět i Alpy. Na jihovýchodu pak se nachází Novohradské hory, vše je na vyhlídce označeno na tabulích s  popisky míst v krajině pod rozhlednou.

Pouhých 7 km dál již začíná papírově deklarovaná Šumava, ovšem veškeré její atributy mají lesy, hory a doly v podhůří. Před pokořením pomyslné hranice ještě rozhodně není zbytečné odbočit doprava, kde jen 4 kilometry od Libínského sedla se nachází letními rekreanty oblíbená vodní plocha Křišťanovický rybník, u kterého je i kemp.

Pravou Šumavu reprezentují Zbytiny, které by se daly přímo označit za opravdovou bránu tohoto hvozdu, jelikož leží přímo na hranici CHKO Šumava. Nepříliš kvalitní a pohodlná, v zimě často nesjízdná, silnice zavede na návrší s kaplí sv. Magdaleny.

KAPLE SV. MAGDALENY

Pro Šumavu typická průmyslová činnost, tedy sklářství, zde po druhé světová válce zaniklo, stejně jako přilehlá vesnice. Vedla tudy poblíž i stará soumarská cesta, skromná kaplička a poustevna jsou zde zmiňovány již roku 1395. Bývalo zde odpočinkové místo první trasy prachatické větve obchodní Zlaté stezky mezi Pasovem a Starými Prachaticemi, vytipované právě pro blízkost osvěžujícího pramene. Teprve později se dříve ryze prakticky využívaný vodní zdroj stal významným poutním místem - v století sedmnáctém jeho věhlasu přispělo několik zázračných uzdravení poutníků, šířených tehdy dostupnými veřejnými sdělovacími prostředky, tedy ústním předáváním zprávy, následně písemně i podchycené coby údajně dozajista proběhlý jev.

V těchto místech vyrostl v letech 1752 - 1754 kostel, zasvěcený svaté Magdaleně v duchu tradice pojmenování místa po této světici již od šestnáctého století. Architektem byl Anton Erhard Martinelli (1684 - 1747), původem Ital žijící ve Vídni, a působící též ve službách Schwarzenbergů. Mezi jeho známá díla patří například kostel sv. Karla Boromejského, kostel řádu německých rytířů a Schwarzenberský palác ve Vídni, katedrála svaté Trojice v rumunské Blaji, zámek Zriňských v chorvatském Čakovci, palác Thinnfeldů v Grazu nebo budapešťská Invalidovna.

Ale své stopy zanechal i u nás - na zámcích Hluboká (později novogoticky přestavěné) a Vranov, či v kostele ve Lštění a kostele sv. Jakuba v Kostelci na Hané. Pokud by bedlivého čtenáře překvapil jistý nesoulad v datu úmrtí architekta a budováním kostela, pak je tomu proto, že jeho projekt realizoval až posmrtně stavitel Franz Fortin.

Poválečný odsun zapříčinil pustnutí prázdné osady a chátrání i úmyslnou devastaci kostela, plánován byl i jeho odstřel. Díky iniciativě volarského faráře Františka Honsy bylo staré poutní místo naštěstí uchráněno, byť doslova v tristním stavu.

Obnovy se kostel dočkal až v letech 1994 - 1995, a to za finanční podpory rodáků a spolku Adalberta Stiftera z Augsburgu. Od té doby již bylo možno zahlédnout špičku věže cestou vlakem na trati Volary - Prachatice. Dnes zde stojí několik opečovávaných rekreačních chalup, a to v těsné blízkosti památných stromů. I v prostoru dnešního kostela rostla prý v místech nynějšího oltáře mohutná lípa, kterou jistý dřevorubec byl pověřen skácet k zemi. Ke svému překvapení nalezl v kmeni padlého velikána sošku světice. Sochu sv. Magdaleny odnesl do Zbytin, ale ta nehodlala se s novým místem smířit a sama se záhadně vracela na kopec k lípě, kde byla objevena.

Další bájnou postavou pak je vodník, v tomto případě ne jakýsi zlotřilec, číhající na nebohé oběti, ale dobrácký „soused“ místních, žijící v rybníčku u kostela.

Cestou od Zbytin zaujme v louce žlutě zářící malá kaplička, od kostela pak lze pokračovat po modré na Dolní Sněžnou a po žluté k národní přírodní památce, kterou je lokalita prameny Blanice. Kdo chce však pokračovat dále k prameništi Blanice, již musí po svých, ale až ke kapli mohou dorazit i ti, kterým není dáno běhat po horách jako zamlada, či díky zdravotním limitům. V této souvislosti opět poznámka k netolerantním milovníkům Šumavy, kteří na dotazy ve fóru, zda na to či ono místo se lze dostat autem, dotyčné posílají v lepším případě do pekla, aniž by projevili trochu ohledu k lidem starým, handicapovaným, dětem - ono ale může dojít i na ně. Proto naopak krásy Šumavy, dostupné i invalidům, jsou v textu záměrně zmíněny.

VIDEO: Kaplička, sv. Magdaleny, Blanice

Svátek sv. Marie Magdaleny připadá na 22. července, dle příběhu, kdy svými vlasy omyla Kristovy nohy, je patronkou holičů, přímluvy u ní hledají i ženy svedené i hříchu smilstva podlehnuvší. S jejím svátkem bylo zvykem nevstupovat do manželství, oprostit se koupele v širé vodě (kdy by její dlouhý vlas mohl plavce stáhnout pod vodu), a naopak praktikovalo se střihání kštice za účelem budoucího bujného růstu vlasu.

S její postavou je ztotožňováno několik žen z období Kristova života, i se různí interpretace jejích osudů po Ježíšově smrti. Síla a význam její osobnosti inspirovaly odjakživa umělce, od slavných malířů, po novodobé hledače senzací, tajemna a konspirací, kteří jí přisuzují roli Kristovy ženy a matky jejich dítěte či vícera dětí - to by ale byla dobrá zpráva, že pokolení Kristovo asi dále žije.

Krajem zaniklých šumavských obcí, mlýnů, starých hřbitovů a studní

ŘEKA BLANICE

Zmíněné prameniště řeky je nejmladší národní přírodní památkou u nás, jedná se o rozsáhlou plochu zasahující až k vojenskému újezdu Boletice. Malebná krajina horního toku Blanice jen v okolí Blažejovic je hotovým rájem pro milovníky přírody a vzpomínek na časy, kdy Šumava byla plná sklářských hutí, mlýnů, i bezproblémového soužití příhraničních národů. I zde, stejně jako na celé Šumavě, najdeme několik připomínek po válce zaniklých obcí.

BLAŽEJOVICE A CUDROVICE

Pouhých sedm kilometrů od Prachatic leží v nadmořské výšce 772 m n. m. obec Blažejovice (německy Plahetschlag). Blanice zde je ještě divým tokem, proto zde nedaleko byl v provozu Blanický Mlýn (německy Flanitz-Mühle). Jak nápis na fasádě vypovídá, jedním z jeho posledních majitelů byl Josef Paule, proto je známý i jako Pauleho mlýn - dnes však již zde nemelou, ne že by jim voda vzala všechna kola i vantroky, udrželo se zde však alespoň zpracování dřeva na pile.

Dále silnice směřuje k bývalým Cudrovicům (775 m n. m., první zmínka o nich je z roku 1456), u odbočky k zřícenině hradu Hus tuto vesnici připomíná v roce 1993 obnovený hřbitov s nemnoha náhrobky a křížem, o něco výše pak mineme cestou k bývalému kostelu dvě kapličky. Po farním kostelu Korunování Panny Marie z roku 1894, zlikvidovaném roku 1966, však dnes nenajdeme ani stopy, místo označuje kříž a pamětní deska.

I když Cudrovice byly původně ryze česká osada, po třicetileté válce zdevastované a vybydlené je počátkem 17. století znovu oživilo německé obyvatelstvo. Naopak Blažejovice historicky i v této lokalitě oplývaly trvale českou většinou, v době budování socialismu posloužily jako jedna ze vzorových poválečně vzkvétajících vesnic s nově budovaným hospodářským potenciálem a typickými bytovkami pro zemědělce pracující v kravíně - i proto tuto vesnici navštívil tehdejší prezident, soudruh Novotný. Původní nepřehlédnutelné šumavské stavení s temně rudou fasádou je již několik let nabízeno ke koupi.

KŘÍŠŤANOV, ARNOŠTOV, VYŠNÝ

Východním směrem na Ktiš pak jako první leží Zbytiny, hřbitov u kostela sv. Víta je plný starých německých náhrobků, severní zeď se počíná bořit. O něco vzdálenější a menší Křišťanov s pozdně barokním kostelem Jména Ježíš ukrývá naproti přes silnici malý hřbitov původních obyvatel. Na opačnou stranu, než vede cesta k Arnoštovu, je možné pozorovat chovaný skot - pratury, a to i z malé dřevěné vyhlídky.

Cestou k Arnoštovu, vstupní bráně do příležitostně (víkendy, svátky) přístupného vojenského prostoru Boletice, oku neuniknou informační tabule u nízkých kamenných studní. Zde stávala obec Vyšný (též Mísava, Miesau, 887 m n. m.). Bývalých sedm studní, dříve napájejících z velké míry i Arnoštov, je na jejich pozůstatcích od roku 2004 spolu s malou kapličkou symbolicky obnoveno, místa jsou doplněna souvisejícími texty ze Starého i Nového zákona. Zdejší vyhlídka skýtá pohled směrem na Knížecí stolec, Plechý, a Boubín s Bobíkem.

Prvotní zmínky o osadě z roku 1343 ji uvádějí ještě jako Ebenaw, a to v listinách kláštera Zlatá Koruna. Název Miesau pak byl používán od roku 1398. Poválečný odsun nastartoval chátrání opuštěných domů, které byly definitivně zbourány až v 70. letech.

Uvedené zaniklé obce, tedy Cudrovice a Mísava, lze snadno přehlédnout, nejsou označena pro tato místa častou a typickou vzpomínkou na dnes neexistující místo v podobě pomníčku s otevřeným historickým fotoalbem (pochopitelně v rozmarům horského počasí vzdorujícím provedení).

VIDEO: Krajem zaniklých osad

HRAD HUS

Má hrad cosi společného s Mistrem Janem Husem?

Co z něj zbylo, jací lotři tam pobývali a jaké legendy se k němu váží.

K zřícenině hradu je to něco přes kilometr od bývalých Cudrovic. Hrad se nachází ve výšce 735 m.n.m, jeho zbytky se tyčí na úzkém skalnatém ostrohu. Jméno hradu nemá nic k dočinění s Mistrem Janem Husem, i když s husity později ano. Nejstarší písemná zmínka pochází z roku 1341, kdy král Jan Lucemburský povolil bratrům Jenšíkovi, Vavřinci a Peškovi z Janovic vystavět hrad na místě zvaném Na husí pro ochranu před nájezdy z Bavor.

Prvním zlotřilcem s hradem spojeným byl královský podkomoří Zikmund Huler, oblíbený králem Václavem IV., který hrad držel v létech 1390 - 1394. Ne, že by se mu hrádek znelíbil, naopak, znelíbilo se vrchnosti jeho podvodné činění, a tak přišel o hrad, úřad, a popravou roku 1405 i o život. Jeho nástupcem byl jmenován Mikuláš z Pístného, jemuž se zalíbilo používat přídomek z Husi. Zda to bylo láskou k sídlu, či obdivem k Husovu učení, dnes těžko soudit. Ta druhá láska mu přinesla roku 1419 vypovězení z Prahy a našel své místo jako respektovaný hejtman v Táboře. Po jeho skonu - ke kterému došlo přímo na Štědrý den následkem úrazu po pádu koně při cestě přes Botič a přidruživší se opakované záduchy, se roku 1420 hradu ujal další táborita jménem Smil z Křemže. Tento nikterak mimo normy doby smilnící drobný pán opět neměl radostný osud - lstivě vylákán na Český Krumlov Oldřichem z Rožmberka, táborské opravdu v lásce nemajícího, byl jím jat a též popraven.

Hrad počal chátrat, takže se stal ideálním objektem pro chátru, jako představoval loupeživý rytíř Habart Lopata, po obsazení pustého hradu dozorující samozřejmě Zlaté stezce po svém. Legenda praví, že svůj předchozí hrad na Plzeňsku, obléhaný spojenými vojsky husitů a měšťanů, opustil až poté, co obránci z hladu snědli posledního koně. Hrad zapálili a z bitvy při úprku se podařilo proklouznout jen Habartovi. Poté, co se po několika letech usadil na Husi, došla trpělivost i místním a r. 1441počali hrad dobývat. Lopata nepoužil osvědčenou strategii koňského guláše, když po šesti měsících došly zásoby, vzdal se. Bojového vítězství lační oblehatelé v hněvu hrad zapálili, takže od té doby spěl k záhubě, rok 1491 jej již uvádí jako zříceninu. Osudným se trosky staly i některému z trempů nocujícím pod touto volně přístupnou zříceninou, malá pamětní deska na kamenné zdi však před pár lety někam zmizela.

Když už má hrad v názvu jméno opeřence, nutno zmínit pověst o zlaté huse, dle níž se zde má vyskytovat husa sedící na vejcích ze zlata, pro někoho další důvod zkoumat ruiny, kde má být ukryt i podklad loupežnický.

Předtím ovšem neradno překročit bludný kořen, kterak se stalo uhlíři Souchovi při návratu z hospody, v níž se stavil cestou domů po mši, pravděpodobně rozjímat o moudrých slovech farářových. Poté, co překročil v lese bludný kořen, toulal se neznámými hvozdy, kráčel temnými skalisky, až ho dostihla noc. Hledaje, kde hlavu složí, pojednou viděl před sebou zářící hrad s branou odemčenou. I vstoupil uhlíř na nádvoří, plné rušného života. Co ho překvapilo, byli rytíři v třpytném brnění, naslouchající vyprávění obrovitého zarostlého muže. Jejich řeči však nerozuměl. Jak odbila půlnoc, vše potemnělo a utichlo, a vyčerpaný a vyděšený chasník Soucha usnul. Když se probudil, zjistil, že se nachází pod zdí Husi. Chvátal domů, kde ho žena i děti vítaly s otázkou a obavami, kdeže se toulal po tři dny a tři noci.

ovodobá legenda se váže k temné době nástupu světové války, kdy židovská dívka, trávící zde v okolí s matkou často volné chvilky, se před emigrací v roce 1938 potulovala poblíž hradu. Kus cesty zpět jí svezl forman, který si s ní povídal o životě. Až doma dívce došlo, že to byl sám Mikuláš z Husi.

Možná nebohé dívčině i vypověděl, jak to měl se slavným vojevůdcem - pověsti zmiňují, jak ho „věrný přítel Žižka“ na Husi navštěvoval, hledaje u něj i moudré rady pro další postup. Přemýšlivý Mikuláš měl prý být autorem vozových hradeb, okovaných cepů i dalších husitských vymožeností, jsa zastáncem názoru, že nestačí pouhá síla, ale je třeba i povahy duševní. Ovšem historické prameny uvádějí, že jeho smrtí Žižka přišel o rivala.

Po modré turistické trase je to od hradu 1,5 km ke Křišťanovickému rybníku

VIDEO: Podle Blanice k hradu * jde to i v zimě 1 * Blanice v zimě 2

Torza kaplí, boží muka, kaple a kapličky

Jen cestou po lesní silnici z Ktiše do Zbytin je po obou stranách k vidění spousta kamenných nebo zděných kapliček, lemujících ve stínu starých stromů tuto trasu.

Jako cíl výletu často bývá torzo drobné kaple u osady KORYTO poblíž Zbytin. Nejedná se o prasečí žlab, ani o dobré bydlo kdesi ve vrcholné státní správě, ale o malou obec - ale kamenné koryto s pitnou vodou na návsi opravdu najdete.

Nejstarší písemná zmínka z roku 1393 uvádí místo jako Hunczurisch, pojmenování Koryto potvrzuje až rok 1395. Počet obyvatel zde nebýval převelký - roku 1600 patnáct, roku 1870 necelé dvě stovky, dvě stě a deset pak vrcholného roku 1890. Dnes je osada z velké části užívána chalupáři, stálou populaci představují především obyvatelé a pracovníci tamního dětského domova.

V souvislosti s kapličkami se nezbytně vybaví známá historka o našem skvělém herci Josefu Kemrovi, který v rámci povinného socialistického závazku, požadujícího od umělců jakousi veřejně prospěšnou činnost, vyrážel autem (možno-li tak vůbec nazvat bezchybný dvoutakt od soudruhů z NDR značky Trabant) s družkou - mimochodem sestrou herce Svatopluka Skopala, a kbelíkem vápna nabílit kapličky poblíž Plané nad Lužnicí, kde měl coby své letní sídlo chatu u rybníka Hejtman.

Prý nikterak stachanovské výkony při této činnosti nepodával, spíš se při volně pojaté práci kochali okolím, užívajíce si přitom radosti ze sklenek bílého vína. Kemr nebyl přes své křesťanství žádný suchar, známý je jeho výrok: „Bez alkoholu dovede jezdit každej blbec“. Na svůj, kádrovému profilu nepřející, zvyk smekat neskrytě před kaplí, byl upozorněn režisérem Krejčou, a to z důvodu možných problémů stran personálního dozoru při obsazování rolí, ale herec neustoupil.

Dnes se nikdo nemusí bát před kapličkou smekat nebo před křížkem poklekat, stejně tak jako nemusí ze strachu před obviněním z čarodějnictví dávat okatě najevo svoji oddanost církevní moci, ale ta obvyklá trocha úcty k drobným stopám mnohdy nelehkého života našich předků je stále na místě. Navíc je vždy na co pěkného na libém místě pohlédnout při turistických pěších a cyklo toulkách i cestou motorovým vozidlem kol silnic - zde bohužel mnohdy je nespočet křížků novodobých, a v hojné míře i umístěných díky nadměrnému držení se Kemrova postoje k přiměřené konzumaci za volantem.

Za Pannou Marií nemusíte do Lurd a za vesmírnou energií do hlubin nekonečna…

Jen 3 kilometry vzdušnou čarou od Koryta („o fous“ mimo pregnantního vymezení prostoru Šumava) se na malém návrší nachází CHROBOLY, obec s železniční stanicí a kostelem Nanebevzetí Panny Marie.

Lesní cesta po 250 metrech zavede k nádherné, díky bývalým krajanům obnovené, kapli Panny Marie Lurdské.

Je mnoho míst v naší krásné zemi, kde se nachází Panně Marii Lurdské zasvěcené menší či větší kaple, jejichž vznik býval vesměs iniciován soukromými osobami jako vděk za uzdravení, nebo jako připomínka osudových událostí v rodině. Často jim dnes bývají připisovány nejen síly léčivé, ale i tajemně mystické. Nejinak tomu bylo i u tohoto poutního místa v lese za vsí. Roku 1890 našel pod padajícím stromem smrt jistý František Zierlinger, sedlák z obce Sádlno, a vdova po něm, rodačka z Chrobol paní Rosalie Zierlingerová, učinila rozhodnutí, kterým měla být i možnost její vlastní záchrany před tuberkulózou.

Jsouc potomků prosta, nebylo jí třeba držet grunt pro další generace, statek prodala a navrátila se do Chrobol ke své sestře Kateřině. Tržené peníze neprohýřila za radosti dnů zbytků života, ale vynaložila je dílem na podporu těch nejchudších, dílem na vybudování kaple U svatého pramene. Jak název napovídá, v těch místech vyvěrá pramen s léčivou vodou.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Šumava a Bavorský les.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.