Nové příběhy se šťastným koncem

Poraněný sokol

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Michal Belšán

Nové příběhy se šťastným koncem – Poraněný sokol

Copyright © Albatros Media, a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Text © Michal Belšán, 2020

Illustrations © Zuzana Slánská, 2020

Cover photos © Nadezhda Nesterova; Scisetti Alfio; Sergei Cezar; Chris Hill; Slava Gerj / Shutterstock.com

Publikace vznikla ve spolupráci s Českým svazem ochránců přírody.

ISBN 978-80-253-4759-1 (epdf)

ISBN 978-80-253-4760-7 (epub)

ISBN 978-80-253-4761-4 (mobi)

Báře a všem přátelům,

neboť láska a přátelství
jsou největším bohatstvím.

Letní neděle

Slunce svítilo skrz listy stromů, a jak si s větvemi pohrával vánek, záblesky tančily a poskakovaly po zemi. Bylo slyšet bzučení hmyzu a zpěv ptáků. Po nebi se táhly mraky podobné hromádkám nadýchané vaty. „Frantóóó!“

Volání se neslo nad parkem, ale jako odpověď se ozvalo jen zaštěkání psa odněkud za křovím. Dívka si dala ruce v bok, nasupeně se ještě jednou rozhlédla po okolí a pak rázně vykročila k vyšším stromům.

František ležel pod stromem a měl zavřené oči. Nespal. Přemýšlel. Hlavou se mu táhl zástup myšlenek a většina z nich zase rychle mizela do nikam. Přemítal o všem a o ničem a užíval si, jak sluníčko hřeje.

„Frantóóó!“

Rychle se posadil a nastražil uši. Pak sklouzl pohledem na hodinky. Vyskočil a rozběhl se po směru volání.

Dívka stála rozzlobeně uprostřed parku a od prvního pohledu muselo být každému jasné, že osoba jménem Franta bude mít safra velký problém. František zvažoval, jestli má běžet a ukázat tím, že spěchá, nebo se šourat s provinile sklopenou hlavou. Další naštvané zavolání jeho váhání rychle vyřešilo a nohy se mu samy daly do běhu. Když se vyřítil zpoza křoví, dívka si založila paže křížem na prsou. Franta k ní doběhl na vzdálenost pěti kroků a zastavil se, pohledem šmejdil v trávě.

„To mi vysvětli, proč jsi chtěl hodinky, když stejně všude chodíš pozdě?“

Chlapec se kradmo podíval dívce do obličeje, ale místo naštvání tam našel už jen pobavení. Zašklebil se a pokrčil rameny: „Nevim, ségra. Zapomněl jsem.“

„No jo, jako vždycky. Tak pojď, máma udělala k obědu karbanátky.“

Natáhla ruku směrem k Františkovi, kterému se okamžitě rozzářily oči. Vzal sestru za ruku a oba vyrazili k panelákům. Jak odcházeli, parkem prolétlo Františkovo zavýsknutí: „Jupí, karbanátky!“

Franta se prokousával třetím karbanátkem. Seděli s maminkou a sestrou u jídelního stolu v kuchyni a pochutnávali si na nedělním obědě. Karbanátky miloval. Koneckonců, bylo málo jídel, nad kterými by ohrnul nos. Ale karbanátky měl ze všeho nejraději. Podíval se dychtivě na maminku a zaprosil: „Můžu si vzít ještě jednu kyskurku?“

Maminka chvilku zamračeně váhala, pak se usmála a přikývla: „Jasně, Františku.“

Když si napíchl kyselou okurku na vidličku, sestra se ušklíbla: „Se ví, seš ve vývinu, tak se nacpi.“

Franta na ni vyplázl jazyk, ale oba se pošťuchovali jen naoko a maminka to přešla s úsměvem. Po obědě si dali ještě meruňkový kompot a maminka s Terkou, jak se Františkova sestra jmenovala, se pak pustily do pečení závinu. Franta ustoupil do svého pokoje, protože hrozilo nebezpečí, že mu přidělí strouhání jablek.

Sedl si ke stolku a vzal si malý obdélníček čtvrtky. Nejdřív narýsoval pečlivě podle pravítka okénko a do něj velice opatrně nakreslil postavičku. Postavička se skládala převážně z kruhů a linek a dominovala jí dvojice obrovských očí na nejmenším kruhu nahoře, který měl nejspíš představovat hlavu. Nad očima byla nakreslená velká královská koruna se třemi hroty. František si chvilku svůj výtvor prohlížel, pak vzal gumu, vygumoval jednu linku a překreslil ji tak, aby byla ohnutá, a na konci vzdálenějším od těla nakreslil další malý kruh. Pak pod okénko s kresbou napsal velkými písmeny:

KING GODLIM

Chvilku si svůj výtvor prohlížel a na čele se mu přitom objevilo pár vrásek. Podrbal se ve vlasech a skousl dolní ret. Sebral kartičku a šel ke dveřím. Opatrně vykoukl na chodbu a poslouchal. Z kuchyně se čas od času ozvalo cinknutí, klepnutí nebo tlumený hovor maminky a Terky. Franta došel po špičkách ke dveřím na druhé straně chodby, znovu se zastavil, naslouchal a pak dveře co nejopatrněji otevřel.

Terčin pokoj byl o trochu větší než Františkův a bylo v něm také víc nábytku. V rohu se vyjímalo velké rýsovací prkno s pravítkem na mechanické paži, které Frantu odmala fascinovalo, protože paže se díky pružinám sama vracela do předem nastavené polohy. Pár sekund prkno obdivně sledoval, ale pak od něj konečně odtrhl oči a po špičkách přešel ke zdi, u které stála postel a masivní police s knížkami. V jedné polici byla zastrčená krabice, kterou Franta opatrně vytáhl a začal v ní něco hledat. V krabici byla spousta různobarevných tištěných kartiček. Na jedné straně každé z nich se skvěl velký modrý nápis MAGIC s dalšími, mnohem menšími písmenky a na straně druhé byly postavičky, tvary nebo jen barevné klikyháky v obdélníkovém rámečku, skoro stejném, jaký narýsoval na svém výkresu také František. Pod rámečkem se často nacházely další značky a nápisy. Franta spěšně procházel kartičky, až našel tu správnou. Rychle ji vyndal, schoval opatrně do kapsy a krabici zase zasunul zpátky na poličku. S bušícím srdcem naslouchal u dveří, jestli neuslyší blížící se kroky. V chodbě ale nikdo nebyl. Rychle vyklouzl z Terčina pokoje a co nejtišeji přeběhl k sobě.

Jakmile zavřel dveře, zhluboka si oddychl, usadil se zase ke stolu a vytáhl z kapsy kartu. Pečlivě ji studoval a porovnával s vlastním výtvorem. Nakonec rozmrzele vygumoval část nápisu na čtvrtce a přepsal ho na:

KING GOBLIN

Teď byl spokojený. Chvilku se kochal svým dílem, pak vytáhl zásuvku stolku a vyndal sadu voskovek. Jenže než začne vybarvovat, musí vrátit vypůjčenou kartu do krabice. Povzdechl si, strčil kartu do kapsy a vydal se ke dveřím, aby zopakoval tajnou návštěvu sestřina pokoje.

Ohnivý kašel

Byla půlka června a zbývalo posledních čtrnáct dní školy. Na žácích byla vidět radost z přibližujících se prázdnin a na učitelích vlastně také. František seděl v lavici, listoval v sešitu a myslel na zítřek. František byl vytáhlejší než ostatní kluci, ale trochu se hrbil, takže nakonec nad spolužáky nijak nevyčníval. Měl kaštanové vlasy, které se neposedně kudrnatily do všech směrů, ať na ně útočil hřebenem, jak chtěl. Kolem nosu měl pár drobných pih, které se měly na sluníčku tendenci zvětšovat, a když se snažil nebo hluboce přemýšlel, nakrabatilo se mu čelo, stejně jako mamince.

Dnes bylo pondělí, a to se prostě muselo nějak přežít. Ale v úterý ho brala Terka do klubu deskových a stolních her. Frantu klubové úterky nadchly. Zdálo se mu, že na světě je nespočetné množství her. Sotva si oblíbil jednu, už se vytáhla nová, která byla ještě lepší než ta předchozí. V některých hrách byly karty s obrázky robotů a lidských bojovníků s velkými puškami a anténkami na helmách, jiné se hrály na kartonové nebo umělohmotné rozkládací desce a podle toho, jaká padla hráči čísla na kostkách, pohyboval po namalované cestě figurkami orků, elfů a trpaslíků. Ve hrách byly také draci a vlkodlaci a obři a kouzelníci, a v jedné dokonce příšera se spoustou chapadel a dvěma maličkými křídly, která vypadala jako křídla netopýra. Pravda, tu poslední hru František moc nechápal, bylo v ní jen málo pohybujících se věcí, oproti tomu strašně moc počítání a dohadování se jednoho hráče s ostatními. Ovšem dohadování se a vůbec všechno to povídání kolem hraní měl Franta na klubu asi nejraději.

Zavřel sešit a s povzdechnutím nad vlekoucím se pondělím vstal. Přešel k oknu a chvilku pozoroval, co se děje venku. Před školou se táhl trávník s několika nízkými stromky, po chodníku šla skupinka lidí a na nebi poletovali ptáci. Zastrčil ruku do kapsy a vytáhl vybarvenou kartičku. Skutečně se snažil, aby byla co nejhezčí, ale tištěným kartám se moc nepřiblížil. Při vybarvování trochu přetahoval okraje, takže postava vypadala, jako když na obrázku někam běží.

„Ahoj, co to máš?“ zaznělo mu za zády. František se otočil. Usmál se, byl to Ríša – trochu podsaditý kluk s houpavou chůzí a těžkopádnými pohyby. Světlé vlasy měl zastřižené na krátkého ježka. Franta ho obdivoval pro úžasnou schopnost hýbat pravým uchem. Ríša Frantu neustále nabádal, aby se naučil hýbat levým uchem, protože pak by mohli stát vedle sebe a hýbat ušima do obou stran, jenže naučit se hýbat uchem nebylo pro Františka nijak snadné. Richard navíc nebyl schopný vysvětlit, jak se to naučil on. „Sem to prostě najednou uměl, no,“ bylo jediné, čím mohl Františkovi poradit. Další skvělou schopností na Ríšovi bylo, že má někde v kapse stoprocentně hrst bonbonů, o které se strašně rád podělí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nové příběhy se šťastným koncem – Poraněný sokol.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.