Eda se nedá

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Petra Braunová

Eda se nedá – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Toníkovi, malému džentlmenovi,
s láskou Běla

1.

Nikdy bych tenhle příběh nenapsal, kdybych nepotkal Bělu. Vlastně, jak jednou s důrazem řekla, kdyby mi Běla nevstoupila do života. Je pravda, že bez ní by se tenhle příběh vůbec neodehrál.

Kdo je Běla, povím později, protože by se vám zpočátku nemusela líbit, tak jako se nezdála mně. A to nechci. Já jsem se totiž s lidmi, jako je ona, nikdy nesetkal a docela mi trvalo, než jsem si zvykl. Běla je svérázná. Podle toho i vypadá. Když jsem ji poprvé uviděl, napadlo mě, že se vrátila z maškarního plesu a ještě se nepřevlékla. Jen jsem nechápal, za co šla. Měla strakatý dlouhý kabát, žlutou pletenou čepici a růžové boty. Na té čepici jí trčely brýle s červenými obroučkami. Šedýma přimhouřenýma očima mi zírala přímo do mozku, ale tvářila se přitom, jako by mi viděla i do žaludku. A dávala najevo, že to, co v břiše vidí, tedy čokoládu, popcorn a kolu, se jí pranic nelíbí. Mimochodem, má bílé vlasy, proto jsem jí začal říkat Běla. Takže už chápete, že není nejmladší a že Běla je přezdívka.

„Doufám, že nebudu litovat, že jsem s tebou strávila den,“ řekla mi na uvítanou bez úsměvu.

Bylo mi osm a nevěděl jsem, jak zareagovat. Dosud se na mě všichni zubili, hladili mě po hlavě nebo plácali po zádech. Všichni mi říkali „kámo“ nebo „brácho“ a tvářili se, že se známe odjakživa a že je prostě super, že si užijeme parádní večer u telky, s pizzou přivezenou ve velké krabici, kterou se budu moct nacpat k prasknutí a usnu s kečupem na bradě. Nevím, kde máma tyhle lidi brala, ale vždycky se kolem ní, a pak i kolem mě, motali jako vosy u malinovky. Dlouhonohé blondýny s nalakovanými nehty, kluci s čírem na hlavě v úzkých kalhotách, které jim kopírovaly svaly na nohou, získané běháním na pásu ve fitku.

Můj táta je skvělý režisér. Je dokonce tak dobrý, že točí pro zahraniční produkce. Je pořád v cizině. Kdykoli jsem ho jako malý viděl, vyhazoval mě do vzduchu. Jednou byl pryč tak dlouho, že mě po návratu už neuzvedl.

Být dítětem rodičů, kteří mají našlápnutou kariéru a musí a chtějí se své profesi věnovat, má jednu obrovskou nevýhodu. Pokud je vám míň než deset let, pište si, že se musíte potýkat s osobou, které se říká PANÍ NA HLÍDÁNÍ. Logicky to nemusí být vždy žena. Kluků, studentů, kteří mě hlídali, když máma byla na natáčení, jsem si užil dost.

Jestli si myslíte, že je životní výhra nevidět rodiče, jak je rok dlouhý, mít vlastní pokoj s koupelnou, válet se celé hodiny u obrazovky, která zabírá půlku pokoje, jíst v přepychových restauracích, mít vlastní platební kartu a řidiče, pak vás můžu ujistit, že se šeredně mýlíte.

Ještě než všechno sepíšu, chci, abyste věděli, že moje máma je báječná a já ji šíleně miluju. Táta je úžasný a obdivuju ho. Jen život s nimi je příliš... nestabilní, jak řekla Běla. Teď už jste asi pochopili, že Běla JE paní na hlídání a máma je SLAVNÁ. Herečka, aby bylo jasno. Bohužel.

To bohužel je tady na místě. Jsou okamžiky, kdy je megakruté být dítětem takové osoby. Jíst v restauraci a vědět, že se nesmíte podrbat na nose, pobryndat nebo olíznout nůž. Protože mámě jsou v patách pořád paparazzi neboli slídilové s fotoaparátem, kteří loví její fotky a prodávají je do bulvárních časopisů. Není tedy možné jít s mámou jen tak po ulici a mít rozepnutý poklopec, rozvázanou tkaničku, utržený knoflík anebo rozcuchané vlasy. Nemůžete se v přítomnosti fotografů rozčílit nebo vykřiknout. A už vůbec nemůžete říkat cokoli soukromého nikomu, ani spolužákům. Taková informace se zaručeně hned objeví v tisku, patřičně překroucená.

OSTUDA ZNÁMÉ MATKY!

NEVYCHOVANÝ MALÝ EDA KAZÍ POVĚST SLAVNÉ MATKY!

SKRÝVÁ MATKA EDY JEHO VÝVOJOVOU PORUCHU?

Když jsem byl mladší, neměl jsem potuchy, že je máma dobrá a slavná herečka. Byla pro mě prostě máma jako každá jiná. Když jsem ji viděl v televizi, připadalo mi to úplně normální. Ale později, když už jsem nebyl tak malý, abych neuměl rozlišit mezi mámou prodavačkou a herečkou, pochopil jsem úskalí svého života. Prodavačkám v obchodě nejsou v patách novináři. Tedy spíš týpci, kteří si na novináře hrají. Plátky, pro které píšou, mají trvanlivost jeden den, obvykle končí v koši, protože čtenářky do nich oškrábou brambory. Články se trefují do vašich slabin, hledají chyby, které zveličují, s gustem píšou o nedostatcích, které si vymýšlejí, pasou se na tom, že dotyčnému patřičně ublížili. Čím větší ublížení, tím lepší prodej a vyšší zisk. Za informace tohoto typu se totiž dobře platí.

„Lásko, usmívej se,“ slýchal jsem odmalička. „Nekousej si nehty, nezlob, neškleb se a nebreč.“

„Hej, kámo, ukaž zuby! Že nemáš zuby, co? Máš je žlutý, že jo? Čistíš si je vůbec? Hej, vyplázni jazyk!“ volali na mě chlapíci s fotoaparáty na krku, když byla máma obklopená štábem televize.

Míval jsem vztek a bohužel jsem se dával nachytat.

Kamkoli se mnou máma šla, nastalo pozdvižení, doprovázené cvakáním spouští a blesky jako při bouřce. Máma mi pevně svírala ruku, pusinkovala mě, šeptala, že mě miluje, ať to ještě chvíli vydržím... Lásko moje, omlouvala se mi. Mámu jsem zbožňoval, nechtěl jsem ji zklamat, proto jsem se choval, jak nejlíp jsem uměl.

A tak se v tisku objevovaly snímky rozesmátého chlapečka s baculatými tvářičkami a s titulky:

PŮJDE MALÝ EDA VE STOPÁCH VĚHLASNÉHO RODU?

BÁJEČNÉ DÍTĚ BÁJEČNÉ MATKY!

Ten chlapeček jsem samozřejmě já. Eduard. Moje neobvyklé jméno nosilo několik generací mužů našeho rodu, a dobrá polovina byli herci. Dědovi se však nenarodil syn, ale dcera. Tradice byla ohrožená do chvíle, kdy jsem světlo světa spatřil já.

To, že jsem nejspíš z neobyčejné rodiny, jsem jednoho dne zjistil, když jsem si stavěl pyramidu z lega a zaslechl jsem, jak slečna na hlídání, tehdy protivná dlouhovlasá blondýna, s někým do telefonu probírá finanční situaci mojí rodiny.

„Mám skvělej džob,“ hlásila komusi na druhé straně, „hlídám toho prcka Edu. No víš kterýho? Jak jsou jeho mámy plný noviny, a táty taky... Jo, jasně! Hvězdy šoubyznysu. Dohodil mi to táta, přece víš, že dělá v televizi kulisáka. Motal se kolem štábu, když zaslechl, že se hledá někdo spolehlivý na hlídání.“

Následoval výbuch chichotání.

„Haha! Tátu se podařilo ji přesvědčit. Mám kliku, že na něho je spolehnutí. Nejspíš si myslí, že jsem po něm.“

Zase smích. Slečna na hlídání se prohýbala jako břišní tanečnice. Popcorn, který pojídala, prskala po celé kuchyni.

„Neskutečný,“ rozplývala se. „Lednice nacpaná, můžu si dát, co chci. No fakt...“ zahihňala se. „Plazmová obrazovka. Když malej usne, můžu si vybrat ze stovky kanálů. A neskutečný prachy za hodinu. Jo, a domů se vozím denně taxíkem. Samo že ho neplatím. Zbláznila ses?“

Zvedl jsem oči od lega a zaposlouchal jsem se. Bylo mi tehdy kolem pěti let a svět byl pro mě do té chvíle báječné místo k hraní, plné lidí, kteří mě milují. Jenže cosi mi říkalo, že tahle blondýna nemyslí vážně, že mě má ráda, když mě pusinkuje a říká mi, že jsem její miláček. Podivný pocit se umocnil, když jsem jí ukázal ve svém mobilu, protože vás asi nepřekvapí, že jsem odmalička měl chytrý telefon, zkrátka, když jsem jí ukázal fotky z dovolené, kde jsme byli s mámou docela sami.

„Jé, miláčku, to jsou krásné fotky... v těch plavkách to mamce hrozně sluší,“ slečna se chtivě přisála k displeji.

Fotil jsem tehdy na pláži mámu logicky nenalíčenou, takovou, jakou ji mám nejradši.

„Jé, a kdo je tenhle pán?“ zeptala se blondýna.

Na snímku byl i cizí člověk, který se procházel po pláži.

„Ten tam byl s vámi?“ vyzvídala.

„Jo,“ plácnul jsem, protože mě prohlížení fotek už nebavilo, a vrátil jsem se k legu.

Během několika dnů se fotky objevily na obálce jednoho plátku. Nechápal jsem to. Bylo mi líto mámy. Byla zdrcená. Novinové titulky komentovaly naši rodinnou dovolenou nevybíravými slovy, lhaly o utajeném mámině vztahu s mužem na fotce a mámu rozhodně nešetřily. Tátovi, který na takové novináře a fotografy hledí jako na otravné mouchy, to bylo naštěstí úplně fuk.

Jediné, z čeho jsem měl radost, bylo, že z našeho bytu zmizela ona blondýna. Jenže jsem začal chodit do soukromé anglické školky, kde byla fůra hraček, nikdo nic o naší rodině nevyzvídal, ale nikdo si s námi ani nepovídal. Neřešili, že se mezi sebou rveme, nadáváme si a brečíme. Můj život se měnil v peklo.

Po mnoha pokusech a omylech najít mi dobrou paní na hlídání, která nebude práskat bulváru, bude mě mít skutečně ráda a život nám ulehčí, se objevila Běla. Máma už totiž nedala na úžasná doporučení závistivých kolegyň, a podala si inzerát do seriózních novin.

HLEDÁM ZKUŠENOU OPATROVNICI PRO OSMILETÉHO SYNA. VĚK, VZDĚLÁNÍ A VZHLED NEROZHODUJE. CHCI, ABYSTE MÉHO SYNA ZAJÍMALA A BAVILA A ON ZAJÍMAL A BAVIL VÁS.

Na takový inzerát dlouho nikdo neodpovídal. Máma propadala beznaději, brala mě s sebou na natáčení, kde jsem nevydržel sekat dobrotu, usmívat se od ucha k uchu, a když jsem jednou usnul pod stolem, opět to nějaký bulvární pisálek zvěčnil s nevybíravým titulkem. Mámy mi bylo příšerně líto a večer před spaním jsem se modlil, aby konečně přišel někdo, kdo nás vysvobodí.

Dostavila se Běla. Na rozdíl od jiných žen, které na mámě visely očima a rostla v nich touha se s ní hned vyblejsknout a dát si fotku na Instagram, tahle šedivá podivínka nic takového nechtěla. Mámě podala ruku, ale pozornost obrátila ke mně. V očích jí blýskalo a usmívala se koutkem úst. Hned mě napadlo, že člověk jako ona nás může zachránit. Mámě ovšem chvilku trvalo, než ji přijala, protože úvodní rozhovor ji malinko rozhodil.

„Jak často potřebujete syna hlídat?“ zeptala se Běla a přitom si mě zpytavě prohlížela, jako by hledala chyby.

„Skoro denně,“ povzdychla si máma.

„Skoro, nebo denně?“

„Denně,“ přiznala máma. „Moji rodiče nežijí v Praze a všichni máme náročné povolání.“

„V kolik hodin se vracíte?“

„Někdy v jedenáct, někdy po půlnoci. Někdy jsem na zájezdě, takže chybím třeba tři dny.“

Běla povytáhla obočí.

„Vy pracujete jako průvodkyně?“

Tentokrát povytáhla obočí máma.

„Já jsem...“ a máma řekla svoje slavné jméno.

Jenže Běle nic nedošlo, což bylo podivně vtipné, protože obě na sebe hleděly nechápavě. Máma v rozpacích, že ji Běla nepoznala, a Běla užasle. Absolutně netušila, s kým mluví a proč by měla znát mámino jméno. Běla fakt nevěděla, že máma je herečka, a když se to dozvěděla, bylo jí to ukradené.

Běla je podivín. Nemá televizi, pokud se dívá na filmy, tak v otřískaném notebooku jenom na dokumenty zahraničních kinematografií, a svět bulváru ji nezajímá. Nemá chytrý telefon. Nemá auto. Čte knihy. Prakticky jsem nemohl pochopit, jak může takhle žít, ale brzy jsem poznal, že moje modlitba byla vyslyšená.

Běla přišla po obědě. Máma jí nabídla kávu a povídala si s ní celou věčnost, než našla odvahu nechat nás o samotě. Seděl jsem na koberci u lega a poslouchal. Když naše obrovské starožitné hodiny odbily pět, máma se vzpamatovala. Začala jako obvykle spěchat.

„Fajn. Jsme domluvené. Musím do divadla. Jestli vám to nebude vadit,“ zadrmolila, „dnes vás tu zamknu. Nemám náhradní klíče, dám vyměnit zámek a jedny dostanete. Edu hlídalo už tolik lidí, někteří si určitě klíče nechali. Budu mít klid, když tu s ním vydržíte zamčená, než se vrátím.“

„Klidně nás zamkněte,“ řekla Běla.

„Vrátím se kolem půlnoci, pak vám zavolám taxi.“

Máma se ke mně sklonila a vlepila mi několik pusinek.

„Buď hodný, lásko.“

„Budu,“ přikývl jsem.

„Jídla je plná lednice,“ obrátila se máma k Běle. „Berte si, co chcete.“

„Děkuji,“ odpověděla Běla. „Uvařím večeři. O synka se nebojte.“

„Nebojím. Děkuji.“

Máma zabouchla a v zámku zarachotil klíč.

Běla se na mě podívala.

„Doufám, že nebudu litovat, že jsem s tebou strávila den,“ pronesla a já jsem způsobně zakroutil hlavou: „Nebudete.“

2.

Počátky s Bělou byly krušné. Jak říká, musela mě otřískat, abych se stal normálním klukem. To mě trochu míchá, protože nechci vypadat jako střevo, ale Běla má pravdu. Čtyři roky, co se známe, můj život změnily od základů. Pamatuju si první den, jako by to bylo včera.

Po odchodu mámy si Běla dlouho a soustředěně prohlížela kávovar. Pak se postavila uprostřed haly a zamyšleně se rozhlížela. Ještě pořád měla na hlavě pletenou čepici a na ní barevné brýle.

„Co budeme dělat?“ zeptal jsem se.

„Co bys chtěl dělat?“ podívala se na mě tázavě. Běla, když se člověku dívá do očí, chce slyšet jedině pravdu. „Co bys chtěl dnes večer dělat?“

Pokrčil jsem rameny.

„Tak přemýšlej,“ vyzvala mě a sedla si do velkého ušáku, který je v hale u krbu.

„Nevím.“

„Když jsem byla malá jako ty, taky jsem bývala často sama doma. Ale mě tenkrát nikdo nehlídal, taková byla doba. V osmi letech jsem byla pro mámu dost velká, abych hlídala dva mladší sourozence. Místo hraní s panenkami jsem přebalovala skutečnou sestru. Co máš rád ty?“

„Mám rád lego.“

„Kdybys tu byl sám, stavěl by sis lego?“

„Ale já tu nejsem sám!“

„Tak si to představ,“ Běla si v křesle přehodila nohu přes nohu. „Co bys dělal právě teď, kdybys tu byl sám.“

„Já jsem tu nikdy nebyl sám!“ bránil jsem se vyjeveně.

„Ale jistě si to umíš představit.“

Stál jsem uprostřed pokoje a bylo mi do breku. Chodil jsem teprve do druhé třídy, byl jsem závislý na telefonu a na mámě. Běla se usmívala a mlčela. V tu chvíli jsem z ní dostal strach.

„Kdybych tu byl sám, měl bych strach.“

Běla se rozhlédla. Náš dům je stará vila, v které žil můj slavný praděda. Místnosti jsou velké, stropy vysoké. Hale vévodí obrovské černé klavírní křídlo. Starožitný nábytek se leskne, každou středu ho totiž vyleští Světlana, která k nám chodí uklízet. Můj pokoj je v podkroví, vedou k němu dřevěné schody. Děsně vržou.

„Z čeho bys měl strach?“

„Ze tmy,“ vyhrkl jsem.

Běla se kupodivu rozesmála.

„Ze tmy? Vždyť tu svítí spousta žárovek. Dokonce si říkám, že se tu dost plýtvá energií.“

Vstala, zhasla lampu v rohu místnosti i lampičku na stolku u knihovny. Zůstal svítit obrovský osmiramenný křišťálový lustr.

„No vida. Pořád je tu světla dost.“

Běla se vrátila do křesla.

„Takže ty bys měl strach,“ zamyslela se nahlas. „Ze tmy by to asi nebylo, když svítí světlo,“ pousmála se. „Nejspíš bys měl strach ze samoty. V osmi letech jsem se taky bála být sama doma. Ale ono není špatné mít trochu strach.“

„Jak to?“

Pořád jsem stál uprostřed pokoje a Bělu pozoroval.

„Protože strach tě upozorní, že něco není v pořádku. Strach tě varuje před nebezpečím.“

Zadívala se tak, že jsem skutečně nebezpečí pociťoval. Co když mě přišla zabít? Polilo mě horko. Ale místo abych utekl, minimálně po schodech do svého pokoje, kde bych se zabarikádoval, přistoupil jsem k ní blíž, a dokonce jsem se křečovitě usmál. Pobavilo ji to.

„Ty máš opravdu strach!“ zazubila se. „A děláš klasickou chybu dítěte v ohrožení. Místo abys utekl, přijdeš blíž a úsměvem se snažíš v útočníkovi vzbudit sympatie. Ještě chvilku, a vzal bys mě za ruku, nebo mi vylezl na klín, že?“

Začal jsem nabírat. Běla mi mnohem později vyprávěla, že mě chtěla mučit o něco déle, ale nakonec rozhodlo její seriózní já a pohladila mě po vlasech.

„Neboj se, já nejsem blázen, a rozhodně jsem tě nepřišla zamordovat. Řekni mi, co by tě bavilo.“

„Já nevím, co by mě bavilo,“ utřel jsem si nos.

„Ukaž mi svůj pokoj,“ vstala. „Určitě máš spoustu skvělých hraček. Už dlouho jsem si nepohrála,“ mrkla na mě.

Vystoupali jsme po schodech nahoru do podkroví. Otevřel jsem svůj pokojík. Běla stála na prahu a zamyšleně se dívala na police plné stavebnic, hlavolamů, plyšáků, knížek a krabic lega.

Zaujala ji moje postel, kterou máma nechala vyrobit jako korbu náklaďáku. Má dokonce kola, což mi přišlo v první třídě dost legrační. Jenže Bělu nezaujala tolik postel, jako ustlaná peřina a načechraný polštář, pod kterým mívám složené pyžamo.

„Máš tu nějak uklizeno!“ poznamenala s povytaženým obočím. „Skoro to nevypadá jako klučičí pokoj.“

„Já neuklízím,“ vysvětlil jsem, „ale Světlana.“

„Ty máš sestru?“ podivila se.

„Ne,“ zakroutil jsem hlavou. „Světlana je přece naše uklízečka!“

„Aha!“ Běla znovu povytáhla obočí a povzdychla si: „Aha!“

Pokoj ji přestal zajímat. Otočila se a vrátila se do haly. Šel jsem za ní poslušně jako pejsek.

„Tak co budeme dělat?“

Běla se rozhlížela halou.

„Staré domy mívají plno zajímavých příběhů. Možná bychom je mohli objevit.“

„A kde?“ nechápal jsem.

Běla zvedla oči a zkoumala strop.

„Byl jsi někdy na půdě?“

„Tam nesmím,“ namítl jsem.

Běla se pousmála.

„No vida. Dětem se vždycky zakazují nebezpečné věci. Proto tam můžeme něco zajímavého najít.“

„Máma říkala, že je tam plno prachu a binec.“

„To je ono! Tak to má na správné půdě vypadat. Jdeme?“

Pokrčil jsem rameny.

„Ale já tam nesmím...“

„Ale mně to nikdo nezakázal,“ Běla vykročila.

Prošli jsme halou, znovu jsme vystoupali po dřevěném schodišti k mému pokoji, jenže jsme zabočili vlevo do úzké chodby, které se obvykle dost bojím, protože je tmavá a na jejím konci jsou dveře na půdu. Běla vzala za kliku.

„Je zamčeno,“ ohlédla se. „To se dalo čekat.“

„Co teď?“

„Jestli se nepletu, u vstupních dveří je skříňka s šuplíkem, ne?“ zeptala se. „Budou v ní klíče, které se k ničemu nehodí, ale jeden bude i od půdy. Skočíš tam?“

„Já?“ protáhl jsem nechápavě.

„A kdo jiný? Přece nemůžeš chtít po staré osobě, aby pořád běhala po schodech?“

„Ale...“

Nechtělo se mi přiznat, že se bojím.

„Poslechni, hrdino, vzmuž se,“ posadila se Běla na schod, „seběhni dolů a prohlídni ten šuplík u vchodu. Přines všechny klíče, co tam najdeš.“

„A co když tam žádné klíče nejsou?“

„Určitě tam nějaké jsou. Zvlášť jestli v tomhle domě uklízí profesionální uklízečka. Ty nenechávají nic náhodě a každá věc tu bude mít svoje místo. I klíče. A neboj se, dole se přece svítí a já budu celou dobu zpívat!“

Pamatuju si, že jsem vážně nevěřil, že bych nějaké klíče našel, ale nakonec zvítězila zvědavost. Jako by mi hořelo za patami, rozběhl jsem se po schodech dolů. Běla mezitím hulákala jako na lesy písničku o vínečku bílém. Vrhl jsem se k zásuvce u vchodu a málem ji vyvrátil z pantů. Nechápal jsem to, ale Běla měla pravdu. Byl tu nějaký svazek klíčů a pak asi čtyři jen tak volně položené, na jednom větším provázek. Popadl jsem je všechny a metelil zpátky nahoru. Udýchaný jsem Běle vrazil klíče do dlaní.

„Víc tam toho není.“

„Skvělá práce,“ pochválila mě. „Mrkneme se, který bude pasovat.“

Klíče postupně harašily v zámku, a vtom cvakla klika a Běla se na mě vítězoslavně podívala.

„A je to.“

Otevřela dveře. Dýchla na nás tma a zima a já jsem si opět uvědomil, jak je moje nová paní na hlídání podivná. Ale na vybranou jsem moc neměl. Zůstat na schodišti jsem sám nechtěl.

Běla chvilku hmatala kolem dveří po zaprášené zdi a pak prohlásila: „Vypínač tu není, to jsem ráda. Jinak by to nebyla správná půda. Musíme si posvítit jinak. Máš baterku?“

„V mobilu,“ vyhrkl jsem.

„A máš mobil?“

„V kuchyni.“

„Tak šup,“ obrátila se na mě. „Ať tu nečekám dlouho. Jsem zvědavá jako před Vánocemi.“

Nezbylo mi nic jiného než se znovu vydat po schodech dolů. Proletěl jsem domem jako blesk, popadl mobil a za minutu už jsem s tlukoucím srdcem vstupoval na půdu.

„Hm... nádhera!“

Běla svítila na mohutné trámy, na kterých visely pavučiny jako zapomenuté deky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Eda se nedá.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.