SHARI LAPENA

JEDEN Z NÁS

KALIBR

SOMEONE WE KNOW

Copyright © 2019 by 1742145 Ontario Limited

Translation © Naďa Špetláková, 2020

ISBN 978-80-242-6592-6

Manuelovi

Prolog

Pátek 29. září

STOJÍ VZADU V KUCHYNI a velkými okny vyhlíží ven. Otočí se ke mně – husté hnědé vlasy jí přitom zavlají – a já v jejích dokořán otevřených tmavých očích vidím zmatení a potom nenadálý strach. Zaznamenala, co se tu děje, pochopila, že je v nebezpečí. Zadíváme se na sebe. Vypadá jako nádherné, vyděšené zvíře. Ale je mi to jedno. Cítím příval emocí – čirou, živelnou zlost; líto mi jí není ani v nejmenším.

Oba si uvědomujeme, že mám v ruce kladivo. Čas jako by se zpomalil. Jistě se to semele rychle, ovšem působí to právě naopak. Otevře pusu, chce něco říct. Jenže mě nezajímá, co má na srdci. Možná se jenom chystala začít křičet.

Vrhnu se k ní. Bleskově švihnu rukou a kladivo jí tvrdě dopadne na čelo. Následuje odporný zvuk a šokující výstřik krve. Z úst jí nevyjde nic, jen zalapá po dechu. Začne se hroutit a zároveň ke mně vztáhne ruce, jako by prosila o milost. Anebo mi chce sebrat to kladivo. Zavrávorá, jako skolený býk. Znovu se rozeženu kladivem, tentokrát ji zasáhnu do temene a úder je silnější, protože má hlavu níž. Můžu se líp rozmáchnout, navíc ji chci dorazit. Choulí se na kolenou, do tváře jí nevidím. Pak přepadne dopředu a zůstane ležet bez hnutí.

Stojím nad ní, ztěžka dýchám a z kladiva v mojí ruce odkapává krev.

Potřebuju vědět na sto procent, že je po ní, a tak ji uhodím ještě několikrát. Bolí mě ruka a funím jako o život. Kladivo je ulepené krví a na oblečení mám cákance. Sehnu se a převrátím ji. Jedno oko má rozbité. Druhé má otevřené, ale život z něj vyprchal.

Pondělí 2. října

AYLESFORD, MĚSTO VE STÁTĚ New York, se pyšní mnoha půvaby – pozornost upoutá zejména historické centrum na březích řeky Hudson a dva majestátní mosty. Hudsonské údolí je proslulé svou přírodní krásou, a když se vydáte přes řeku, dostanete se za hodinu, povětšinou po dobrých silnicích, hluboko do pohoří Catskill, kde jsou tu a tam rozeseta malebná městečka. K nádraží v Aylesfordu přiléhá velkorysé parkoviště a v příznivých intervalech odtud odjíždějí vlaky do New York City – do dvou hodin můžete být na Manhattanu. Zkrátka bydliště snů. Jistě, jsou tu i problémy, ostatně jako všude.

Robert Pierce vejde na aylesfordskou policejní stanici – do nové, moderní budovy z cihel a skla – a přistoupí k recepci. Policista, který tu sedí a něco ťuká do počítače, zvedne ruku na znamení, ať chvilku vydrží.

Jak by se asi choval normální manžel? Robert si odkašle.

Policista se na něj podívá. „Prosím, ještě moment.“ Zatímco dopisuje, Robert čeká. Nakonec se policista obrátí na něj. „Co byste potřeboval?“ zeptá se.

„Chtěl bych nahlásit pohřešovanou osobu.“

Policista Robertovi rázem věnuje plnou pozornost. „Kdo se pohřešuje?“

„Moje žena. Amanda Pierceová.“

„Vaše jméno?“

„Robert Pierce.“

„Kdy jste manželku viděl naposled?“

„V pátek ráno, když odjížděla do práce.“ Znovu si odkašle.

„Z kanceláře pak měla jet rovnou s kamarádkou na víkend. Z práce odešla tak, jak měla, ale včera večer se nevrátila. A teď máme pondělí dopoledne, a ona pořád není doma.“

Policista se na něj pátravě zadívá. Robert cítí, jak pod upřeným pohledem toho muže rudne. Ví, jak to celé vypadá. Ale nesmí se tím nechat vyvést z míry. Tohle potřebuje udělat. Musí nahlásit, že jeho žena zmizela.

„Zkoušel jste jí volat?“

Robert se na něj nevěřícně podívá. Nejradši by se zeptal:

Máte mě za blbce? Ale nezeptá. Místo toho zoufale prohlásí:

„Jistěže jsem to zkoušel. Několikrát. Ale vždycky jsem se rovnou dovolal do schránky a Amanda se mi neozvala. Asi si ten telefon vypnula.“

„A její kamarádku jste kontaktoval?“

„No právě proto jsem nervózní,“ přizná Robert. Nepřirozeně se odmlčí. Policista čeká, až zase spustí. „Caroline Luové, to je ta kamarádka, jsem telefonoval, a ona mi řekla, že si na víkend nic nedomlouvaly. Neví, kde by Amanda mohla být.“

Následuje ticho, pak policista prohodí: „Aha.“ Pohlédne na Roberta s určitou obezřetností, či přímo lítostí. Robertovi se to nelíbí.

„Co si vzala s sebou?“ ptá se policista. „Kufr? Pas?“

„Zabalila si na víkend. Měla s sebou tašku s věcmi na přespání. A kabelku. Jestli… Jestli si vzala i pas, to nevím.“ Potom Robert dodá: „Říkala, že nechá auto na nádraží a pojede vlakem na Manhattan, užít si nákupy s Caroline. Ale já jsem dneska hned ráno prošel celé parkoviště, a její auto jsem tam nenašel.“

„Nechci, aby to vyznělo necitlivě,“ řekne policista, „ale… víte jistě, že se nevídá s někým jiným? Že vám nelže?“ Opatrně dodá: „Víte, jestli vám lhala, že jede na víkend s kamarádkou… Možná se ve skutečnosti vůbec neztratila.“

Robert namítne: „To by podle mě neudělala. Něco by mi řekla. Nenechávala by mě na pochybách.“ Uvědomuje si, že působí tvrdohlavě. „Chci nahlásit její zmizení,“ trvá na svém.

„Neměli jste doma problémy? V manželství to klapalo?“

„Všechno bylo v pořádku.“

„Děti máte?“

„Ne.“

„Dobrá. Já si poznamenám vaše údaje a její popis a uvidíme, co se dá dělat,“ pronese policista váhavě. „Ale abych byl upřímný, zdá se, že je pryč z vlastní vůle. Zřejmě se zase objeví. Lidi odcházejí každou chvíli. To byste se divil.“

Robert na něj vrhne chladný pohled. „Vy po ní ani nebudete pátrat?“

„Můžete mi nadiktovat adresu, prosím?“

Kapitola 1

Sobota 14. října

OLIVIA SHARPEOVÁ SEDÍ V KUCHYNI s hrnkem kávy a prosklenými posuvnými dveřmi nepřítomně vyhlíží do zahrady. Je polovina října a javor vzadu poblíž plotu je překrásně zbarvený, do červena, oranžova a žluta. Tráva je pořád zelená, ale zbytek zahrady už je uchystaný na zimu; co nevidět přijdou první mrazíky, pomyslí si Olivia. Zatím si každopádně užívá jasné sluneční světlo, které se vlévá ze zahrady až do její vzorně čisté kuchyně. Nebo se o to aspoň pokouší. Je totiž těžké si cokoli užívat, když to v ní pomalu začíná vřít.

Její syn Raleigh ještě nevstal. Jistě, je sobota a on chodil celý týden do školy, jenže jsou dvě hodiny odpoledne a ji naprosto vytáčí, že doteď spí.

Odloží hrneček a po schodech potažených kobercem už poněkolikáté vystoupá do prvního patra. Přede dveřmi do synova pokoje zaváhá, připomene si, že nemá křičet, pak zlehka zaťuká a otevře. Chlapec podle očekávání tvrdě spí. Hlavu má schovanou pod přikrývkou – přetáhl si ji přes hlavu před půlhodinou, to za ním přišla naposledy. Olivia ví, že Raleigh nesnáší, když ho budí, jenže co má dělat, pakliže nevstane sám od sebe? Nechat ho prospat celý den? O víkendech mu ráda dopřeje víc odpočinku, ale už je odpoledne, prokristapána.

„Raleighu, vstávej. Už byly dvě.“ Vadí jí, když slyší, jak podrážděně mu to říká, jenomže dennodenně vynakládá tolik energie na to, aby toho kluka dostala z postele, že je těžké se kvůli tomu nerozčilovat.

On se ani nepohne. Olivia stojí, shlíží na něj a pociťuje nejednoznačnou směsici lásky a zmaru. Je to hodný kluk. Chytrý, ale chybí mu motivace. Dovede být zlatý. Je jenom líný – nejenže sám nevstává, ale bez nekonečného komandování nedělá ani úkoly, ani nepomáhá doma. Prý to její komandování nesnáší. No, to ona taky. Říká mu, že kdyby ji poslechl napoprvé, nemusela by mu pořád všechno opakovat, jemu to však asi nedochází. Přičítá to jeho věku. S šestnáctiletými kluky to je o život. Doufá, že až mu bude tak osmnáct nebo devatenáct, dovyvine se mu prefrontální kortex a on začne lépe fungovat a chovat se zodpovědněji.

„Raleighu! No tak, vstávej.“ Pořád se nehýbá, nebere na vědomí její existenci, nevydá sebemenší zvuk. Olivia si všimne, že na nočním stolku leží displejem nahoru jeho telefon. Fajn, takže jestli nehodlá vstávat, zabaví mu ho. Představuje si, jak po něm syn bude šátrat, ještě než vůbec stáhne přikrývku z hlavy. Matka popadne telefon a odejde z místnosti, přičemž za sebou práskne dveřmi. Raleigh bude zuřit, každopádně ona už zuří taky.

Vrátí se dolů a položí telefon na kuchyňskou desku. Přístroj cinkne. Objeví se zpráva. Olivia mu do telefonu ani do počítače nikdy nenahlížela. Nezná ani jeho hesla. Navíc mu naprosto věří. Jenže ta zpráva zrovna vyskočila na displeji, který má ona přímo před sebou.

Vloupal ses tam včera?

Ztuhne. Co to má sakra znamenat?

Další cinknutí. Našels něco zajímavýho?

Obrátí se jí žaludek.

Napiš mi, až budeš vzhůru.

Olivia vezme telefon do ruky, dívá se na displej a čeká na další zprávu, žádná už ale nepřijde. Pokusí se do telefonu dostat, jenže je pochopitelně zaheslovaný.

Její syn nebyl včera večer doma. Prý šel do kina. S kamarádem. Se kterým, to neříkal.

Olivia se sama sebe ptá, co má dělat. Měla by počkat, až se chlapcův otec vrátí ze železářství? Nebo by měla nejdřív promluvit se synem? Padne na ni hrozná tíseň. Je možné, že Raleigh provádí nějaké špatnosti? Zdráhá se tomu uvěřit. Je sice líný, ale není to ten typ, který by dělal průšvihy. Zatím s ním ještě nikdy nebyly potíže. Doma to má dobré, má pohodlný život a dva milující rodiče. Přece by nemohl…

Jestli to je tak, jak to vypadá, jeho otec bude taky zuřit. Možná by si nejdřív měla promluvit jenom s Raleighem.

Stoupá po schodech; dřívější směsici lásky a zmaru rázem vystřídala ještě komplikovanější kombinace zlosti a strachu. Olivia vpadne s telefonem v ruce do místnosti a strhne mu peřinu z hlavy. Mladík otevře unavené oči; vypadá podrážděně, jako právě probuzený medvěd. Jenže ona je taky rozčílená. Nastaví mu telefon před obličej.

„Cos to včera večer prováděl, Raleighu? A netvrď mi, žes byl v kině, protože na to ti neskočím. Radši všechno vyklop, než přijde táta.“ Srdce jí nervózně buší. Co to mohl vyvádět?

Raleigh se podívá na matku. Stojí nad ním s jeho mobilem v ruce. Proč na něj vůbec sahá? A co to vykládá? Je naštvaný, ale zároveň ještě napůl spí. Nikdy se nebudí na povel; musí se chvíli probírat.

„Cože?“ vysouká ze sebe. Je nakrknutý, že sem vtrhla, když spal. Ustavičně ho budí. Pořád musí někoho uhánět. Jeho máma musí mít vždycky a o všem přehled, to ví každý. Měla by se naučit být víc v pohodě. Teď ale vypadá, že se vážně zlobí. Takhle vzteklou ji ještě nikdy neviděl. Najednou ho napadne, kolik je asi hodin. Obrátí se a podívá se na budík. Čtvrt na tři. No a co? Jde snad o život?

„Cos to sakra prováděl?“ doráží na něj máma s vyčítavě napřaženým telefonem.

Raleighovi poskočí srdce. Jak moc toho máma ví? Dostala se mu do mobilu? Jenže pak si vzpomene, že nezná jeho PIN, a zase začne klidně dýchat.

„Náhodou jsem se ti podívala na telefon, zrovna když přišla zpráva,“ řekne máma.

Raleigh si s námahou sedá, v hlavě vymeteno. Do háje. Co si asi přečetla?

„Podívej se,“ vyzve ho Olivia a hodí mu telefon.

Chlapec odemkne displej a uvidí usvědčující textovky od Marka. Sedí, pročítá je a přemýšlí, jak z toho ven. Bojí se pohlédnout matce do očí.

„Raleighu, podívej se na mě,“ řekne Olivia.

To po něm chce vždycky, když je rozčilená. Mladík pomalu zvedne hlavu. Teď už se úplně probral.

„Co znamenají ty zprávy?“

„Jaký zprávy?“ ptá se přihlouple ve snaze získat čas. Jenže ví, že je v úzkých. Ty textovky vyznívají dost jednoznačně. Jak mohl Mark udělat takovou kravinu? Raleigh znovu sklopí oči k telefonu; je to jednodušší než dívat se na matku. Vloupal ses tam včera? Našels něco zajímavýho? Napiš mi, až budeš vzhůru.

Začne panikařit. Jeho mozek nedokáže dostatečně rychle vyplodit nic, co by matku uspokojilo. Jediné, co ho napadne, je dost zoufalé: „Je to jinak, než to vypadá.“

„No tak to je dobře,“ odpoví matka nejsarkastičtějším tónem, jakého je schopná. „Protože to vypadá, jako by ses někam vloupal.“

Raleigh to použije jako záchytný bod. „Tak to ale není. Já jsem nic neukrad.“

Olivia se na něj rozezleně podívá. „Uděláš nejlíp, když mi všechno řekneš, Raleighu. A hlavně nekecej.“

Ví, že se z toho nevykroutí, když to bude popírat. Uvízl jako krysa v pasti a teď mu nezbývá než minimalizovat škody. „Jo, vlezl jsem k někomu domů, ale nic jsem neukrad. Spíš jsem… jenom tak koukal,“ zamumlá.

„Takže ty ses k někomu včera v noci opravdu vloupal?“ řekne matka šokovaně. „To snad není pravda! Raleighu, co tě to napadlo?“ Rozhodí rukama. „Proč jsi to proboha udělal?“

Chlapec sedí na posteli, ani nemukne, protože netuší, jak by to vysvětlil. Dělá to kvůli zábavě, vzrušení. Baví ho chodit do cizích domů a nabourávat se lidem do počítačů. To se jí ale neodváží prozradit. Stejně by ale mohla být ráda, že aspoň nebere drogy.

„Čí to byl dům?“ zeptá se matka.

Raleigh usilovně přemýšlí. Na to odpovědět nemůže. Kdyby jí prozradil, u koho včera v noci byl, začala by vyšilo vat. A on nechce ani pomyslet na to, jaké by to mohlo mít důsledky.

„Nevím,“ zalže.

„No a kde to teda bylo?“

„Nevzpomínám si. Stejně to je jedno. Nic jsem nesebral! Vůbec nezjistí, že jsem tam byl.“

Máma se k němu nakloní a řekne: „To si piš, že zjistí.“ Vyděšeně se na ni podívá. „Jak to myslíš?“

„Ty se teď oblékneš a ukážeš mi dům, kam ses vloupal, pak tam zaklepeš a omluvíš se.“

„To nemůžu,“ namítne nešťastně.

„Můžeš a uděláš to,“ rozhodne matka. „Ať chceš, nebo nechceš.“

Raleigh se začne potit. „Mami, to nemůžu. Prosím, nenuť mě k tomu.“

Matka se na něj pátravě podívá. „Co přede mnou ještě tajíš?“

V té chvíli se otevřou domovní dveře a Raleighův otec si s hvízdáním odloží klíče na stolek v předsíni. Chlapci se rozbuší srdce a udělá se mu nevolno. Matku vždycky nějak zvládne, ale otec – nedokáže si představit, jak ten bude reagovat. Na tohle se nepřipravil; ani ve snu ho nenapadlo, že to někdy praskne. Ten Mark je debil.

„Vstávej, ihned,“ přikazuje matka a strhne z něj zbytek přikrývky. „Promluvíme si s tátou.“

Raleigh se vydá v pyžamu po schodech dolů, celý zpocený. Když dojdou do kuchyně, otec na ně překvapeně pohlédne. Z jejich výrazu očividně vyčetl, že něco není v pořádku.

Ihned přestane pohvizdovat. „Co se děje?“ zeptá se.

„Snad abychom se všichni posadili,“ navrhne matka a odsune židli u kuchyňského stolu. „Raleigh se ti musí svěřit s něčím, co se ti nebude líbit.“

Usednou ke stolu. Skřípění židlí šoupajících se po podlaze drásá Raleighovi nervy jako nehty přejíždějící po tabuli.

Musí se přiznat. To si uvědomuje. Ale nemusí jim říct všechno. Teď už se trochu probral, víc mu to myslí. „Tati, je mi to moc líto, a vím, že to nebylo správný,“ spustí. Hlas se mu třese a má pocit, že nezačal špatně. Jenže otec už se mračí a Raleigh má strach. Zaváhá.

„Co jsi sakra udělal, Raleighu?“ zeptá se otec.

Chlapec se na něj dívá, ale slova nepřicházejí. V jeden moment si připadá úplně ochromený.

„Vloupal se k někomu do domu,“ prohlásí nakonec matka.

„Cože?“

V otcově tónu je jasně znát šok a rozhořčení. Raleigh rychle sklopí zrak k podlaze. „Nevloupal jsem se tam. Jenom jsem tam vlezl,“ řekne.

„Co tě to napadlo, do háje?“ ptá se otec.

Raleigh pokrčí rameny, ale neodpoví. Pořád upírá oči na podlahu.

„Kdy to bylo?“

Olivia chlapci položí ruku na rameno a pobídne ho k odpovědi. „Raleighu?“

Konečně zvedne hlavu a podívá se na otce. „Včera večer.“

Otec na něj zůstane civět s otevřenou pusou. „Takže když jsme tu měli na návštěvě kamarády a ty jsi měl být v kině, tak ses ve skutečnosti vkradl k někomu domů?“ Mluví stále hlasitěji, konec věty už zakřičí. Chvíli je ticho. Vzduch se chvěje napětím. „Byl jsi sám, nebo vás bylo víc?“

„Sám,“ zahuhlá Raleigh.

„Takže se ani nemůžeme utěšovat vědomím, že tě k tomu naprosto nepřijatelnému, trestnému jednání někdo navedl?“ Raleigh by si nejradši zacpal uši, aby ten křik nemusel poslouchat, jenže ví, že by to tátu rozdráždilo ještě víc. Chápe, že když byl sám, působí to celé ještě hůř.

„Čí to byl dům?“

„Nevím.“

„A co se teda stalo?“ Letmo se podívá na Olivii, pak zase na syna. „Chytili tě?“

Raleigh zavrtí hlavou a jeho matka vysvětlí: „Ne, všimla jsem si zpráv na jeho telefonu. Raleighu, ukaž ty zprávy tátovi.“

Syn odemkne mobil a předá ho otci. Ten se nevěřícně zadívá na displej. „Prokrista, Raleighu? Jaks to mohl udělat? Udělals to už někdy dřív?“

S otcem je jeden problém – vždycky ví, na co se má zeptat. Na to, co jeho mámu, otřesenou šokem, vůbec nenapadlo.

Raleigh to totiž už udělal, a to několikrát. „Jenom jednou,“ zalže a vyhne se otcovu pohledu.

„Takže ses vloupal do dvou domů.“ Přikývne.

„Ví o tom někdo?“

Raleigh zavrtí hlavou. „Jistěže ne.“

„Jistěže ne,“ zopakuje táta sarkasticky. Táta dovede být sarkastičtější než máma. „Tvůj kamarád o tom ví. Co ten je zač?“

„Mark. Ze školy.“

„Ještě někdo?“

Raleigh váhavě zakroutí hlavou.

„Je možnost, že by na to někdo mohl přijít? Byly tam bezpečnostní kamery?“

Raleigh znovu zavrtí hlavou a pak se na otce podívá. „Kamery tam nebyly. To jsem si ověřil.“

„Panebože, to se mi snad zdá. Tohle mě má uklidnit?“

„Vůbec neví, že jsem tam byl,“ ohradí se Raleigh nejistě.

„Dával jsem si pozor. A nic jsem nevzal – to už jsem říkal mámě. Nezpůsobil jsem žádnou škodu.“

„A cos tam teda dělal?“ chce vědět otec.

„Nevím. Jen jsem se tak rozhlížel.“

„Jen jsem se tak rozhlížel,“ opakuje po něm otec a Raleigh si připadá, jako by mu bylo asi tak šest. „A cos tam hledal? Dámský spodní prádlo?“

„Ne!“ vykřikne Raleigh a zrudne studem. Není přece úchyl.

„Díval jsem se hlavně do počítačů.“

„Pane na nebesích!“ zařve otec. „Ty ses těm lidem hrabal v počítačích?“

Raleigh ztrápeně přikývne.

Otec praští do stolu a vstane. Začne přecházet po kuchyni a se zlostným výrazem hledí na Raleigha. „Copak lidi nepoužívají hesla?“

„Já se do nich někdy umím dostat i bez hesla,“ odpoví chlapec třesoucím se hlasem.

„A cos teda dělal, když ses tak rozhlížel po cizích soukromých počítačích?“

„No…“ Najednou se to na něj všechno navalí. Cítí, jak křiví pusu ve snaze nerozbrečet se. „Jenom jsem z legrace napsal pár e-mailů z… z cizí adresy.“ A potom, což je u něj zcela neobvyklé, propukne v pláč.

Kapitola 2

OLIVIA ZVAŽUJE SITUACI. Paula ještě nikdy neviděla takhle naštvaného. Na tom není nic divného. Raleigh zatím jakživ neprovedl nic, co by bylo byť vzdáleně tak závažné. Olivia ví, že za manželovou zlostí se do značné míry skrývá strach. Ztrácejí nad svým šestnáctiletým synem kontrolu? Proč to vůbec udělal? Nic mu nechybí. Odmalička mu vštěpovali, co je správné a co ne. Tak co se to s ním děje?

Dívá se na něj, jak sedí a zkroušeně popotahuje, zatímco ho otec v tichosti pozoruje, jako by se rozhodoval, co má udělat, jak ho má adekvátně potrestat.

Jak, ptá se sama sebe, by se to dalo rozumně, slušně vyřešit? Co by měli udělat, aby si z toho Raleigh vzal ponaučení? Co by zmírnilo její vlastní pocit viny? Opatrně řekne: „Myslím, že by Raleigh měl za těmi lidmi zajít a omluvit se.“

Paul po ní vztekle loupne pohledem. „Cože? Ty chceš, aby se omluvil?“

Na zlomek vteřiny ji rozhořčí, že Paul svůj hněv obrací proti ní, ale nechá to být. „Nemyslím jenom omluvit. Pochopitelně bude muset nést následky svého jednání. Velmi vážné následky. Přinejmenším by měl dostat domácí vězení, když mu nemůžeme věřit. Taky bychom mu měli zabavit telefon. A internet bude používat jenom při dělání úkolů.“

Raleigh se na ni vyděšeně podívá, jako by to byl až moc přísný trest. Jemu to vážně nedochází, pomyslí si jeho matka. Nechápe rozsah toho, čeho se dopustil. Olivia cítí, jak se jí v srdci usadil chlad. Jak má člověk v dnešní době něco děti naučit, když kolem sebe pořád vidí tolik špatných příkladů, ve zprávách i u lidí, kteří mají určitou moc? Jako by se už nikdo nechoval slušně, jako by společenské normy byly prázdným pojmem. Ji takhle nevychovávali. Ona se musela naučit omlouvat a napravovat své chyby.

„Omluvit se nemůže,“ prohlásí Paul důrazně.

„Proč ne?“ podiví se Olivia.

„Vloupal se lidem do domů. Prohlížel jim počítače. Porušil zákon. Jestli se omluví, vystaví se trestnímu stíhání. To bys chtěla?“

Srdce se jí stáhne strachem. „Nevím,“ odpoví popuzeně.

„Možná by si to zasloužil.“ Jenže to jsou jenom silné řeči. Z představy, že by její syn čelil trestnímu stíhání, ji jímá hrůza, a jejího manžela zjevně taky. Olivia si zničehonic uvědomí, že udělají cokoli, aby ho ochránili.

Paul navrhne: „Myslím, že bychom raději měli promluvit s právníkem. Pro jistotu.“

Druhý den, v neděli, přijde za tvrdě spícím Raleighem do pokoje matka, položí mu ruku na rameno a zatřese s ním.

„Vstávej, ihned,“ řekne.

A on vstane. Snaží se být vzorný. Chce zpátky telefon a přístup k internetu. A děsí ho schůzka s právníkem, ke které ho nutí táta. Včera u večeře otec prohlásil, že z dlouhodobého hlediska by možná bylo nejlepší, kdyby byl Raleigh obviněn a nesl právní následky. Raleigh si myslí, že by to táta ve skutečnosti nedopustil, že se ho jenom snažil zastrašit. Každopádně to zafungovalo. Raleigh je podělaný strachy.

Když se oblékne a sejde dolů, máma mu řekne: „Teď se mnou nastoupíš do auta a ukážeš mi, do kterých dvou domů ses vloupal.“

Obezřetně se na ni podívá. „Proč?“

„Protože to říkám.“

„Kde je táta?“ zeptá se mladík nervózně.

„Jel na golf.“

Nastoupí do auta. Ani ho nenechala nejdřív nasnídat. Sedí vedle ní na místě spolujezdce, v břiše mu kručí a srdce mu buší. Možná se jeho rodiče, když odešel spát, shodli na tom, že se přece jenom musí omluvit.

„Tak kudy?“ zeptá se matka.

Mozek mu zamrzne a Raleigh cítí, že se začíná potit. Prostě jí ukáže dva jiné domy, do kterých se vloupal, aby mu dala pokoj. A rozhodně jí neprozradí, kde byl včera večer.

Olivia vycouvá z příjezdové cesty a rozjede se po Sparrow Street. Raleigh je napjatý. Stromy svítí zlatou, oranžovou a červenou barvou a všechno vypadá stejně, jako když byl malý a rodiče shrabávali listí na velkou kupku na trávníku a nechávali ho do ní skákat. Na rohu mámu nasměruje doleva, a pak hned ještě jednou doleva, na Finch Street, dlouhou ulici plnou obytných domů rovnoběžnou s tou, ve které bydlí oni.

Máma pomalu projíždí po Finch Street, potom Raleigh ukáže na jeden z domů. Číslo 32, pěknou světle šedou dvoupodlažní budovu s modrými okenicemi a červenými dveřmi. Máma zajede k obrubníku a zastaví, prohlíží si dům, jako by si ho ukládala do paměti. Svítí slunce a v autě je teplo. Raleighovi teď tluče srdce ještě prudčeji a potí se i na čele a mezi lopatkami. Na hlad úplně zapomněl, momentálně je mu jenom zle.

„Víš jistě, že to byl tenhle?“ zeptá se matka.

Mladík přikývne a uhne pohledem. Ona si dům pořád prohlíží. V jednu děsivou chvíli má Raleigh dojem, že máma vystoupí, ale nestane se to. Dál jenom tak sedí. Raleigha přepadne pocit, že jsou nápadní. Co když z domu někdo vyjde? Čeká snad matka právě na to?

„Kdy ses sem vloupal?“ zeptá se Olivia.

„Nevím. Už je to nějakou dobu,“ zamumlá.

Matka se od něj odvrátí a znovu se zadívá na dům.

„Mami, co tu vlastně děláme?“ zeptá se nakonec Raleigh. Neodpoví. Jen nastartuje auto a jemu se udělá mdlo úlevou.

„Kde je ten druhý?“ ptá se matka. On po chvíli jízdy jen v tichosti ukáže na číslo 79, dvoupodlažní bílý dům s arkýřovým oknem vpředu, černými okenicemi a dvojgaráží.

Matka před domem znovu zastaví a znepokojivě si ho začne prohlížet. „Víš jistě, že ses včera večer vloupal sem, Raleighu?“

Po očku se na ni podívá, uvažuje, proč se takhle ptá. Co je na tomhle domě tak zvláštního?

Matka, jako by mu četla myšlenky, řekne: „Od chlapíka, co tu bydlí, nedávno utekla manželka.“

Za to já ale nemůžu, pomyslí si Raleigh mrzutě, a zalituje, že jí neukázal jiný dům.

Máma znovu nastartuje a vyjede na ulici. „Určitě jsi tam nic nesebral, Raleighu? Vážně to byl jenom vtip?“ zeptá se a obrátí se k němu. „Řekni mi pravdu.“

Vidí, jak je ustaraná, a cítí se hrozně, že to je kvůli němu.

„Přísahám, mami. Nic jsem nevzal.“ Aspoň tohle je pravda. Je mu mizerně z toho, do jaké situace rodiče dostal, hlavně mámu.

Včera jí i tátovi slíbil, že už to nikdy neudělá, a hodlá to dodržet.

Olivia odřídí krátkou cestu domů v tichosti a zamyšlená. Domy v těchhle známých ulicích byly postaveny už před několika desetiletími. Jsou dost daleko od sebe i od ulice, takže k nim veřejné osvětlení v noci moc nedosahuje; proniknout dovnitř bez toho, aby člověka někdo viděl, nemůže být těžké. To ji doteď vůbec nenapadlo. Možná by si měli nainstalovat alarm. Neujde jí, jaký je v tom paradox – uvažuje, že si pořídí zabezpečovací systém, protože se její vlastní syn vloupal k sousedům.

Zítra je pondělí. Paul zavolá do advokátní kanceláře, kterou zná, a domluví jim u někoho schůzku. Olivia včera strávila valnou část odpoledne tím, že za přihlížení zkormouceného Raleigha prohledávala jeho pokoj. Nenašla nic, co by tam být nemělo. S Paulem to včera večer znovu probírali. Ona pak prakticky nespala.

Vychovávat děti je tak náročné, pomyslí si a úkosem se podívá na svého zamračeného syna, který se hrbí na sedadle vedle ní. Člověk se snaží, jak může, jenže když už děti nejsou malé, má nad nimi pramalou kontrolu. Netuší, co se děje v jejich hlavách ani jak tráví čas. Co kdyby tu zprávu nezahlédla? Jak dlouho by v tom pokračoval – dokud by ho nezatkli a nezazvonila u nich policie? Vloupával se do domů, čmuchal u cizích lidí, a oni o tom neměli tušení. Kdyby z toho jejího syna někdo obvinil, nikdy by mu nevěřila. Tak málo o něm v poslední době ví. Jenže ty zprávy viděla na vlastní oči. A on se přiznal. Olivii by zajímalo, jestli má nějaká další tajemství. Zaparkuje před domem a řekne: „Raleighu, chtěl by ses mi svěřit ještě s něčím jiným?“

On se na ni vyplašeně otočí. „Co?“

„Ale prosím tě. Je ještě něco, o čem bych měla vědět?“ Podívá se na něj, zaváhá a pak dodá: „Tátovi to říkat nemusíme.“ To ho očividně překvapí, ale zavrtí hlavou. Ona přemýšlí, jestli to vůbec měla říkat. Ona a Paul by měli být zajedno. Potom neutrálním tónem – což ji stojí hodně úsilí – prohodí: „Pověz mi pravdu. Bereš drogy?“

Kupodivu se usměje. „Ne, mami. Drogy neberu. Udělal jsem jenom tamto. A už to nikdy neudělám. Můžeš být klidná.“ Jenže ona být klidná nemůže. Protože je jeho matka a dělá jí starosti, že když se vkrádá do cizích domů – ne aby něco vzal, ale aby se „porozhlédl“ –, může to znamenat, že je s ním něco v nepořádku. Přece to není normální, ne? A z těch e-mailů, které poslal z cizí adresy, si taky dělá těžkou hlavu. Nechtěl jí říct, co v nich bylo. Ona ho nijak zvlášť nenutila, protože si není úplně jistá, že to chce vědět. Jak moc je to s ním zlé? Měl by za někým zajít? Některé děti, které zná, chodí na terapie, z nejrůznějších důvodů – mají úzkosti, deprese. Když dospívala ona, její vrstevníci k psychologům nechodili. Jenže je jiná doba.

Jakmile jsou zase doma, Olivia jde nahoru do pracovny. Ví, že Paul se z golfu vrátí až za několik hodin. Sedne si k počítači a naťuká dopis. Omluvný dopis, bez podpisu. Nepíše se jí snadno. Když je konečně spokojená, vytiskne dva exempláře, vloží je do obyčejných bílých obálek, ty zalepí a pak jde dolů a obě obálky si dá úplně dospod do kabelky. Musí počkat, až bude tma, aby je mohla doručit. Bude mít cestu do obchodu na rohu, tak je pak nenápadně donese na místo. Paulovi ani Raleighovi o tom nepoví; už teď je jí jasné, že by s tím nesouhlasili. Ale jí se uleví.

Chvilku přemítá, potom se vrátí k počítači a dokument vymaže.

Kapitola 3

JE PONDĚLÍ 16. ŘÍJNA brzy ráno; nebe postupně čím dál víc světlá. Vzduch je chladný. Detektiv Webb stojí zcela bez hnutí, sleduje, jak se z jezera před ním zvedá mlha, a v ruce drží papírový kelímek s kávou, která už dávno vychladla. Hladina jezera je naprosto klidná. Webb zaslechne v dálce ptačí skřek. Připomene mu to, jak jako kluk jezdil pod stan. Byl by tu božský klid, kdyby kolem nebyli potápěči a nejrůznější vozidla, zařízení a povolaní pracovníci.

Okolí Aylesfordu skýtá překrásné prostředí k rekreaci. Webb s manželkou už tu byli na výletě. Jenže je pondělí po ránu a on tady není od toho, aby si užíval.

„Tys to ještě nedopil?“ zeptá se detektiv Moenová, která stojí vedle něj.

Je to jeho parťačka; o hlavu menší, o deset let mladší – jí táhne na třicet, kdežto jemu už bude čtyřicet – a nesmírně bystrá. Má krátké hnědé vlasy a všímavé modré oči. Webb s ní dělá rád. Podívá se na ni, zavrtí hlavou a chrstne vystydlou kávu na zem. Místní senior jménem Bryan Roth za úsvitu vesloval po jezeře a lovil candáty. Měl pocit, že nedaleko od břehu zahlédl pod lodí něco, co vypadalo jako auto, a tak zavolal policii. Přijel sem tým potápěčů spadajících pod úřad okresního šerifa. Ti opravdu potvrdili, že pod vodou je auto, a teď potřebují zjistit, co dalšího by tam mohlo být.

Potápěči se před chvílí dali do pátrání. Webb sleduje vodu, Moenová stojí vedle něj a oba čekají, až se muži vynoří. Detektiv je zvědav, jestli se v autě najde nějaké tělo. Anebo ještě hůř, víc těl. Pravděpodobně ano. Mezitím uvažuje o tom, jak se auto mohlo do jezera dostat. Za nimi je silnice, prázdná a opuštěná. Že by to byla sebevražda? Auto není tak daleko od kraje jezera, ale břeh se na tomhle konkrétním místě poměrně prudce svažuje. Je tu úzká plážička a za ní voda rychle přechází do hloubky. Detektiv se otočí a znovu se podívá na silnici za sebou. Ta v těchhle místech zatáčí – kdyby jel řidič moc rychle, případně byl opilý nebo zfetovaný, mohl vyletět ze zatáčky a sjet z nepříliš strmého svahu do vody? U cesty nejsou žádná svodidla.

Uvažuje, jak dlouho je asi vůz potopený. Toho auta si nikdo nemusel všimnout už nějakou dobu.

Detektiv obrátí pozornost na postaršího pána stojícího na kraji silnice. Ten mu nervózně zamává.

Webb s Moenovou k němu dojdou.

„To vy jste ho našel?“ zeptá se Webb.

Muž přikývne. „Ano. Já jsem Bryan Roth.“

„Já jsem detektiv Webb a tohle je detektiv Moenová z aylesfordské policie,“ řekne a ukáže mu odznak. „Jezdíte sem na ryby pravidelně?“ zeptá se.

Chlapík zavrtí hlavou. „Ne, většinou až sem nezajíždím. Přímo tady jsem vlastně chytal poprvé. Jen jsem si tak plul,“ – ukáže prstem na vodu – „měl jsem nahozeno a cítil jsem, že za vlasec něco tahá. Nahnul jsem se, abych se podíval, začal navíjet a pak jsem si všiml toho auta.“

„Dobře že jste nás zavolal,“ poznamená Moenová.

Muž přikývne a nervózně se zasměje. „Byl jsem z toho paf. Člověk nečeká, že na něj pod vodou vykoukne auto.“ Celý nesvůj se na ně podívá. „Myslíte, že uvnitř někdo je?“

„To zjistíme, od toho jsme tady,“ ubezpečí ho Webb.

Odvrátí se od něj a zadívá se znovu na jezero. V tu chvíli se nad hladinu vynoří potápěč a podívá se směrem ke břehu. Jednoznačně zavrtí hlavou.

Webb podotkne: „Tady máte odpověď.“

Není to ale odpověď, kterou očekával. Jestliže v autě nikdo není, jak se dostalo do vody? Kdo ho řídil? Možná ho tam někdo strčil.

Moenová vypadá, že ji to taky překvapilo.

To, že v autě nikdo není, může mít spoustu vysvětlení. Možná se tomu, kdo ho řídil, podařilo dostat ven a nehodu neohlásil, protože měl upito. Anebo to auto bylo kradené. Až ho vytáhnou z vody a zkontrolují registrační značku, budou mít na čem stavět.

Moenová, která stojí vedle něj, také v duchu probírá různé eventuality.

„Díky za pomoc,“ řekne Webb Rothovi, pak se rázně otočí a vykročí k jezeru. Moenová s ním. Rybář zůstane nejistě stát na místě.

Potápěč se blíží ke břehu. Jeho kolegové postávají kolem a čekají, až budou moct začít s vytahováním. Dělali to už mockrát. Druhý potápěč je pořád ještě ve vodě, chystá vůz na vyzdvižení.

První potápěč si sundá brýle. „Je to čtyřdveřový sedan. Všechna okna jsou dokořán.“ Odmlčí se a dodá: „Možná ho někdo potopil schválně.“

Webb si skousne spodní ret. „Nemáte tušení, jak dlouho může být ve vodě?“

„Řekl bych, že pár týdnů.“

„Fajn. Díky. Tak začneme s vytahováním,“ rozhodne.

On i Moenová o kus ustoupí a nechají volný prostor technikům. Mlčky stojí a sledují je.

Konečně se ozve hlasité šplouchnutí a auto se objeví nad hladinou. Když je asi metr nad ní, mohou si ho poprvé prohlédnout. Z oken a mezerami ve dveřích se řine voda. Asi minutu zůstane vůz viset ve vzduchu na lanech, vytažený ze svého úkrytu.

Auto se pomalu, houpavě přesouvá ke břehu. S nárazem dosedne a zůstane stát, přičemž z něj pořád vytéká voda. Webb se k němu vydá, opatrně, dává si pozor na boty. Je to poměrně nová Toyota Camry, a jak říkal potápěč, má všechna čtyři okénka stažená. Webb nahlédne dovnitř a všimne si, že zpod jednoho sedadla vykukuje dámská kabelka. Zkontroluje ta zadní a uvidí na podlážce cestovní tašku. Vůz je cítit stojatou vodou z jezera a hnilobou. Detektiv vytáhne hlavu z vozu a přejde k jeho zadní části. Podle značky je registrovaný ve státě New York. Webb se obrátí na Moenovou. „Prověř mi majitele,“ řekne. Kolegyně krátce přikývne a zadá značku do systému, pak vůz společně obejdou. Když jsou hotovi, zastaví se zase u zadku auta. Přišel čas otevřít kufr. Webb má nepříjemný pocit. Otočí se a podívá se na muže, který vůz našel. Ten stojí pořád opodál a tváří se stejně znepokojeně, jako se Webb cítí, ačkoli detektiv na sobě raději nedává nic znát.

„Tak se tam podíváme,“ nařídí.

Dostaví se jeden z techniků s páčidlem. Očividně s ním umí zacházet – kufr se ihned otevře. Všichni do něj nakouknou.

Uvnitř je žena. Leží na zádech a pokrčené nohy má stočené stranou, je oblečená v džínách a svetru. Je to běloška, zřejmě mezi pětadvacítkou a třicítkou, s dlouhými hnědými vlasy. Webb si všimne snubního prstenu a zásnubního prstýnku s diamantem. Je zřejmé, že ji někdo brutálně zmlátil. Kůži má bledou a voskovitou, jediné oko otevřené dokořán. Upírá ho na detektiva, jako by prosila o pomoc. Je poznat, že byla krásná.

„Proboha,“ zamumlá Webb polohlasně.

Kapitola 4

CARMINE TORRESOVÁ VSTANE v pondělí ráno časně. Předními okny a prosklenými vstupními dveřmi už do domu začíná proudit světlo a ona se těší na dnešní první kávu. Když sejde do poloviny schodů, všimne si jí. Bílé obálky, která osamoceně leží na tmavé dřevěné podlaze hned u dveří. To je zvláštní. Když si šla večer lehnout, nic tu nebylo. Určitě nějaká reklama, pomyslí si, i když má na dveřích nálepku prosím žádné letáky. Ačkoli reklamní tiskoviny se většinou nedoručují v noci.

Dojde k obálce a zvedne ji. Není na ní nic napsáno. Carmine uvažuje, že ji rovnou vyhodí do papíru, ale je trochu zvědavá, a tak obálku cestou do kuchyně bez většího soustředění roztrhne.

Jakmile jí ale zrak spočine na textu, který najde uvnitř, zastaví se a ztuhne. Stojí tam:

Tenhle dopis se mi nepíše lehko. Doufám, že na nás nebudete moc naštvaná. Nevím, jak to podat zaobaleně, tak to prostě napíšu, jak to je.

Můj syn se k vám nedávno ve vaší nepřítomnosti vloupal. A nejen k vám. Což vás asi moc neutěší. Přísahá, že nic neukradl. Pořádně jsem mu prohledala pokoj a myslím, že mluví pravdu. Prý se jen tak rozhlížel. Dával pozor, nic nerozbil ani nezničil. Zřejmě ani nevíte, že u vás byl. Ale myslím, že byste měli vědět, že se vám dostal do počítače – s počítači to opravdu umí –, navíc přiznal, že z něčí adresy pro legraci poslal pár e-mailů. Co v nich bylo, mi neřekl – patrně je to velmi zahanbující i pro něj –, ale měla jsem za to, že byste o nich měli vědět. Nechtěla bych, aby vám způsobily nějaké potíže.

Je mi z jeho chování nesmírně trapně. A mrzí mě, že se vám nemůže omluvit osobně. Neprozradím vám svoje ani jeho jméno, protože jeho otec se domnívá, že by se tím mohl vystavit trestním postihům. Ale prosím věřte mi, že se všichni za jeho jednání stydíme a hluboce toho litujeme. S dospívajícími chlapci to je opravdu těžké.

Prosím přijměte tuto omluvu. Ujišťuji vás, že se to nebude víckrát opakovat. Doma jsme syna přísně potrestali.

Jen jsem vám chtěla dát vědět, že k tomu došlo a že se velice omlouváme.

Carmine zvedne oči od papíru. Je zděšená. Někdo se k ní vloupal? To to tedy pěkně začíná. Bydlí v téhle čtvrti teprve pár měsíců; ještě si tu úplně nezvykla, pořád si hledá přátele.

Z dopisu nemá nejmenší radost. Je z něj nervózní. Děsí ji pomyšlení, že se k ní do domu někdo vkradl, že se jí hrabal ve věcech a lezl jí do počítače, a ona to vůbec nezjistila. Musí se podívat, jestli jí něco nechybí – rozhodně se nebude spoléhat na to, co jí napsala ta ženská. A taky si zkontroluje počítač, jestli v odeslaných zprávách nenajde něco, co sama nepsala. Čím víc o tom přemýšlí, tím víc ji to znepokojuje. Připadá si napadená. Carmine zamyšleně dojde do kuchyně a začne si dělat kávu. I když je rozrušená, nemůže si pomoct, je jí autorky toho dopisu líto. Musí to pro ni být hrozné, pomyslí si. Ale stejně by ráda věděla, co je zač.

Robert Pierce se zastaví pod schody a zadívá se na obyčejnou bílou obálku na zemi v předsíni. Někdo ji musel prostrčit pode dveřmi, když byl v noci nahoře v ložnici.

Pomalu se k obálce vydá, jeho bosá chodidla neslyšně kráčejí po podlaze z tvrdého dřeva. Skloní se, obálku zvedne a převrátí ji v rukou. Není na ní vůbec nic napsáno.

Otevře ji a vyndá jediný list papíru, pak si dopis nevěřícně přečte. Není podepsaný. Dočte a rozhlédne se, ale nic nevidí. Někdo byl u něj v domě.

Posadí se na nejspodnější schod a přečte si psaní ještě jednou. Vlezl k němu nějaký teenager. Robert tomu pořád nemůže uvěřit.

Zůstane sedět dlouho, dochází mu, že má možná problém.

V pondělí ráno jde Raleigh do školy. Je rád, že je z domu pryč.

Také se cítí úplně izolovaný a odpojený – na internetu nebyl celý víkend. Bez telefonu si připadá skoro jako slepý. Nemůže se nikomu dovolat, nic naplánovat, netuší, co se děje. Je jako netopýr bez radaru. Nebo sonaru. Nebo co to má. Nezbývá mu než doufat, že natrefí na Marka na chodbě nebo v jídelně, protože dneska nemají žádnou společnou hodinu.

Ale Mark už na něj čeká u skříňky. Samozřejmě mu to došlo.

„Vaši ti zabavili mobil?“ zeptá se, když Raleigh odemyká skříňku.

„Jo.“ Vztek, který na kamaráda měl, už ho přešel, protože si uvědomuje, že on sám mu asi taky někdy poslal podobně pitomé zprávy. Navíc teď zrovna potřebuje přítele.

„Proč? Cos proved?“

Raleigh se k němu nakloní. „Ty textovky, jaks mi poslal – máma je viděla. Už o tom ví.“

Mark se zatváří vyplašeně. „Do hajzlu! Promiň.“

Raleigha opravdu mrzí, že Markovi – jen aby se předvedl – vůbec kdy prozradil, co podniká. Chtěl se pochlubit. Teď by byl radši, kdyby držel jazyk za zuby.

Raleigh se ohlédne, jestli je někdo neslyší. Pak řekne tiše:

„Naši mě berou za právníkem, aby se rozhodli, co mají dělat. Mí vlastní rodiče uvažujou o tom, že mě udají.“

„Blbost. To by neudělali. Vždyť to jsou tví rodiče.“

„To jo, ale jsou dost naštvaný.“ Raleigh si sundá batoh.

„Dáme si sraz po škole?“ zeptá se Mark, očividně znepokojený.

„Jasně. Po vyučování sraz tady.“ Popadne učebnice. „Bez telefonu je to fakt na hovno.“

Olivia má práci, ale nemůže se soustředit. Pracuje z domova, rediguje vzdělávací publikace. Práce má přiměřeně, ne tolik, aby se nemohla věnovat domácnosti a rodině. Má to zařízeno šikovně, ale ne vždy ji to naplňuje. Někdy sní o tom, že by se živila něčím úplně jiným. Třeba se stala realitní agentkou nebo pracovala v zahradnictví. Netuší, co by měla dělat, vyhlídka na změnu je však lákavá.

Olivia byla příliš rozptýlená na to, aby pracovala – čekala, až zavolá Paul a řekne jí, kdy bude schůzka s právníkem. A teď když zjistila, že to bude už dnes, nedokáže myslet na nic jiného. Nejdřív váhá, ale pak popadne telefon a zavolá Glendě Newellové.

Glenda to zvedne při druhém zazvonění. Také pracuje doma, pár hodin v týdnu připravuje pro místní firmu luxusní dárkové koše. Většinou neřekne ne, když jí Olivia navrhne, že by mohly zajít na kávu. „Měla bys čas na kafe?“ zeptá se teď Olivia. Slyší ve vlastním hlase napětí, třebaže se snaží nedávat nic najevo. „Potřebovala bych si popovídat.“

„Jasně, moc ráda,“ řekne Glenda. „Všechno v pohodě?“

Olivia se ještě nerozhodla, kolik toho Glendě poví. „Jojo. Tak za čtvrt hodiny?“

„Ideální.“

Když Olivia dorazí do místní kavárny, Glenda už na ni čeká. Je to tady útulné, mají tu starodávný bar, každý stolek jiný, k tomu různé židle a na stěnách trochu divoké obrazy z blešího trhu. Není to žádná franšíza a místní lidé, z nichž hodně zřejmě pracuje z domova, sem chodí moc rádi. Glenda našla stůl vzadu, kde budou mít trochu soukromí. Olivia si u pultu objedná americano bez kofeinu a přisedne si ke Glendě.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jeden z nás.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.