Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Masanobu Fukuoka

Revoluce jednoho stébla slámy

Přeloženo z The One-Straw Revolution: An Introduction to Natural Farming vydaného nakladatelstvím New York Review of Books v roce 2009.

SHIZEN NOHO WARA IPPON NO KAKUMEI
Published by Shunjusha Publishing Company
Copyright © 2004 Masanobu Fukuoka
Translated from The One-Straw Revolution, published by New York Review of Books in 2009.
Czech translation rights arranged with Michiyo Shibuya
through Japan UNI Agency, Inc., Tokyo

Překlad Věra Dudmanová

Upravil a sestavil Larry Korn
Úvod Frances Moore Lappéová
Předmluva Wendell Berry
Jazyková redakce Ivana Šelešovská
Návrh obálky Marta Červáková
Sazba Magda Kadlecová
Odpovědná redaktorka Lenka Kubelová
Tisk THB a. s.

První vydání
Praha 2019

Vydal Nakladatelský dům Grada
pod značkou Alferia
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 7446. publikaci

www.alferia.cz

Text © Masanobu Fukuoka, 1978
Preface © Frances Moore Lappé, 2009
Translation © Věra Dudmanová, 2019
Czech edition © Grada Publishing a.s., 2019

ISBN 978-80-271-1092-6 (ePub)
ISBN 978-80-271-1091-9 (pdf)
ISBN 978-80-247-2513-0 (print)

KATALOGIZACE V KNIZE – NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Fukuoka, Masanobu, 1913-2008
Revoluce jednoho stébla slámy / Masanobu Fukuoka ; překlad Věra Dudmanová. -- První vydání. -- Praha : Alferia, 2019. -- 222 stran
Název anglického překladu: One-straw revolution
„Vydal Nakladatelský dům Grada pod značkou Alferia“--Tiráž -- Přeloženo z anglického překladu s přihlédnutím k japonskému originálu

* 631.147 * 631.147:502.131.1 * 633 * 633.1 * (520) * (049)
– ekologické zemědělství
– ekologické zemědělství -- Japonsko
– permakultura
– pěstování polních rostlin
– obilniny
– pojednání

633 - Rostlinná výroba [24]

REVOLUCE JEDNOHO STÉBLA SLÁMY

Úvod do přírodního hospodaření
Masanobu Fukuoka

Upravil a sestavil
Larry Korn

Předmluva
Wendell Berry

Úvod
Frances Moore Lappéová

REVOLUCE JEDNOHO STÉBLA SLÁMY

MASANOBU FUKUOKA (1913–2018) se narodil a vyrůstal na japonském ostrově Šikoku. Byl nejstarším synem pěstitele rýže, který byl zároveň místním starostou. Fukuoka vystudoval patologii rostlin a tři roky pracoval na celnici v Jokohamě jako inspektor zemědělských produktů. V roce 1938 se však vrátil domů do své vesnice s rozhodnutím, že své myšlenky o přírodním hospodaření uvede do praxe. Během druhé světové války pracoval pro japonskou vládu jako badatel v oblasti produkce potravin, díky čemuž se dokázal vyhnout vojenské službě až do posledních několika měsíců války. Po válce se vrátil do svého rodiště, aby se z celého srdce věnoval hospodaření. V roce 1975 v zoufalství z účinků japonské poválečné modernizace napsal Fukuoka Revoluci jednoho stébla slámy. V pozdějších letech se angažoval po celém světě v několika projektech na snížení dezertifikace. Byl aktivním zemědělcem až do doby, kdy mu bylo hodně přes osmdesát, ale ještě pár let před smrtí ve věku pětadevadesáti let nadále přednášel. Fukuoka je rovněž autorem knihy The Natural Way of Farming (Přírodní způsoby hospodaření) a The Road Back to Nature (Cesta zpátky k přírodě). V roce 1988 obdržel Cenu Ramona Magsaysaye za službu veřejnosti.

FRANCES MOORE LAPPÉOVÁ je autorka či spoluautorka šestnácti knih, mezi které patří Diet for Small Planet [Jídelníček pro malou planetu] a Getting a Grip: Clarity, Creativity, and a Courage in a World Gone Mad [Pochopení: Jasnost, tvořivost a odvaha ve světě, který se zbláznil]. Spoluzakládala tři organizace, mezi něž patří Institut pro potravinovou a rozvojovou politiku, a nedávno Small Planet Institut (Institut Malá planeta), které vede se svou dcerou Annou Lappéovou. V roce 1987 obdržela Cenu za správný život.1 Obdržela sedmnáct čestných doktorátů a byla hostující profesorkou na Massachusettském technologickém institutu.

ÚVOD

Bylo to v roce 1970 a míra, do jaké náš živočišný druh (údajně nejinteligentnější) selhal jako správce planety, na mě teprve začala doléhat. Ve věku šestadvaceti let při mém prvním velkém aha zážitku mě plně zasáhlo uvědomění, že my lidé jsme aktivně vytvořili tolik obávaný nedostatek jídla. Zkrmovali jsme (a stále zkrmujeme) více než třetinu světového obilí dobytkem, což nám vrací jen zlomek těchto živin. Zmocnila se mě zvědavost – proč by jakýkoliv druh narušoval zdroj své vlastní výživy, podstatu svého samotného přežití? Následující rok jsem vydala Diet for a Small Planet [Jídelníček pro malou planetu]. Mohlo by jídlo, ptala jsem se v té knize i v následujících textech, být návratem lidstva ke zdravému rozumu?

Jen o několik let později si Západ získala kniha Masanobu Fukuoky, kterou máte v rukou. Hovořila přímo k mnohým z těch, kteří v šedesátých letech dosáhli dospělosti a kteří se už nemohli dočkat, až se posunou dál od protestů k praktickým řešením. Já byla jednou z nich. Je pravda, že jsme ještě neslyšeli o globální klimatické změně a možnost vytěžení ropy se zdála byt neskutečně daleko. Mnoho lidí si však už začalo uvědomovat nebezpečí chemického zemědělství. Chtěli jsme věřit, že pro nás existuje jiný způsob obživy.

Revoluci jednoho stébla slámy jsme přijali jako povzbuzující svědectví o odvaze jednoho člověka odmítnout běžnou moudrost, že laboratorní výzkumy a věda orientovaná úzce na zisk je spásou zemědělství. Fukuoka byl přesvědčen o tom, že místo toho jsou nejlepší metody pro pěstovaní potravin ty, které jsou spojeny s přírodou, což na praktické úrovni znamená minimální narušování půdy (žádné orání nebo odplevelování) a žádné využívání chemických látek (ať již jsou to hnojiva, nebo pesticidy). Tehdy kniha posílila pučící hnutí těch, kteří se chtěli vrátit zpátky k půdě, ale dnes je její poselství mnohem naléhavější: Hnutí za to, aby se zemědělství spojovalo s přírodou, sice kvete a dalo zrod různým systémům, kterým se povšechně říká „organické“ (česky též v „bio“ kvalitě či pocházející z „ekologického zemědělství“, pozn. př.), ničivá stopa však stále převládá a globálně se šíří. Nabývá na síle kvůli argumentu propagovanému korporacemi, že bez masivního využívání látek petrochemického průmyslu a narušování půdy budeme určitě hladovět. V důsledku toho se od mého mládí používání pesticidů na hektar zčtyřnásobilo a po celém světě nadále nahrazuje tradiční praktiky extenzivní hospodaření závislé na korporátních monopolech a fosilních palivech.

Dnes jsou nebezpečí petrochemického zemědělství široce známa a asi dvě třetiny Američanů říká, že už vyzkoušelo jídlo z ekologického zemědělství. Přesto přetrvává mýtus, že ekologicky získaný produkt je nevyhnutelně dražší než jídlo vyprodukované pomocí chemických látek, a musí být proto luxusem, nedostupným pro masy. Mnoho lidí, kteří se aktivně angažují v hnutí za udržitelnost, se dokonce vrátilo k myšlence „nedostatku“ nebo obejití se bez věcí, aby zachránili životní prostředí. Oproti tomu nás Fukuoka povzbuzuje, abychom důvěřovali štědrosti přírody. V Revoluci jednoho stébla slámy popisuje, jak jeho výnosy konkurovaly těm ze sousedních hospodářství, která používají dominantní technologie dneška. A v posledních letech byly jeho zkušenosti obecně potvrzeny. Odhaduje se, že praktiky povrchového či nulového orání se momentálně využívají na obhospodařování přes sto milionů hektarů půdy po celém světě a studie Michiganské univerzity z roku 2007 odhadovala, že celkové množství dostupných potravin by se mohlo zvýšit asi o polovinu, pokud by se celý svět posunul k ekologicky zdravému hospodaření.

Předpoklad, že budeme konfrontováni s nedostatkem, je neměnná skutečnost v lidské existenci, podle mého názoru vede k paradoxu, který dnes vidíme: životu bránící přepracování a strádání většiny vedle život dusícího přepracování a přesycení menšiny. Fukuokova zpráva je v hlubším smyslu radikální než jen prostě povzbuzující hospodáře, aby zanechali orání nebo stříkání. Tepe do jádra našeho porozumění sobě samým a našemu místu na této Zemi. Ujišťuje nás, že jakmile začneme zažívat přírodní zákony, můžeme nechat náš strach z nedostatku odejít.

Fukuoka sice má svůj seznam toho, co nedělat, ale Revoluce jednoho stébla slámy je vposledku o tom, jak mít více, ne méně. Příroda může dělat práci, kterou jsme si zbytečně vzali na sebe, takže to, co Fukuoka razí jako „přírodní hospodaření“, je na práci méně intenzivní zemědělství. Úspěšné hospodaření spočívá v realizaci delšího volného času, v němž je možné prožívat onen z nejbohatších vztahů, žít „jemně a snadno“. Můžeme si užít toho, že se „zase posadíme“, a dokonce budeme „leniví“, píše Fukuoka. To osvětluje vyprávěním o návštěvě starých chrámů, v nichž japonští rolníci ze starých časů zanechali básničky haiku, které složili v zimě během tří měsíců volného času. Dnes se rolníkovy tři měsíce volného času scvrkly na dny, poznamenává Fukuoka. Není čas na psaní poezie.

Fukuoka nám říká, že skutečně úspěšné zemědělství nevyžaduje ani tolik náročné práce jako spíše bdělost, pozornost a vytrvalost. Dnešní agroprůmyslové společnosti lákají hospodáře na své výrobky sliby, že když je budou používat na svých polích podle pevně stanovených pravidel, aniž by moc přemýšleli o svých jedinečných okolnostech, mohou si být jisti spolehlivými zisky. Toto lze nazvat hospodařením „nevěděním ničeho“ – velmi odlišného od Fukuokova hospodaření „nekonáním ničeho“, které naléhá na zemědělce, aby zpochybnili konvenční praktiky, jež mohou být zbytečné, nebo dokonce škodlivé. Hájí zvědavost, otevřenost a ochotu neuspět, abychom se naučili důvěřovat. Jeho hospodaření není jednoduché, ale komplexněji seřízené hospodaření.

Fukuoka také poukazuje na to, že naše fixace na ovládání přírody nás zavedla k předpokladu vizuálního pořádku (rovných odplevelených řad stejně vypadajících polí), což má být ušlechtilejší hospodaření. Jestli se něco jeví být nahodilým, máme za to, že je to špatné. Nehodí se to k naší naučené estetice. Když ale zažijeme přírodu jakožto komplexní vzorce vztahů, jichž jsme sami součástí – vzorců, které nemají co do činění s lidským vizuálně uspořádaným světem –, můžeme podle Fukuoky začít vidět pod povrch zdání. Mohli bychom podobně jako Fukuoka najít krásu v tom, co jsme před tím se znepokojením vnímali jako náhodné a neuklizené?

V rozhovoru z roku 1982 pro Mother Earth News Fukuoka řekl, že „skutečný návrat k přírodnímu hospodaření vyžaduje, aby daná osoba věděla, co je odfalšovaná příroda, aby on či ona mohli instinktivně chápat, co je potřeba dělat a co nesmí být konáno, aby fungovali v harmonii s jejími procesy“.

Přeji si tedy, aby opětovné vydání a objevení této malé nadějné a téměř hravé knížky nám ve dvacátém prvním století pomohlo zahodit strach z nedostatku, strach, který poháněl úsilí ve snaze ovládat přírodu pomocí předepsaných odpovědí. Přeji si, aby Fukuokovy vhledy, které jsou nyní ještě přesvědčivější, přetrvaly jako součást ekologie osvobození, a to nejenom půdy, ale i strachem sevřených duší.

Frances Moore Lappéová

PŘEDMLUVA

Čtenáři, kteří očekávají, že tato kniha je jenom o hospodaření, budou překvapeni, když zjistí, že je to také kniha o stravě, zdraví, kulturních hodnotách, hranicích lidského poznání. Jiní, kteří se k ní dostali, protože slyšeli o její filozofii, budou překvapeni, když zjistí, že je plná praktických návodů k pěstování rýže a ozim, citrusových plodů a zahradní zeleniny v japonském hospodářství.

Je to právě kvůli navyklým očekáváním, protože jsme se naučili předpokládat, že lidé bývají odborníky a že knihy mívají jen jedno téma – že potřebujeme Revoluci jednoho stébla slámy. Tato kniha je pro nás hodnotná, protože je současně praktická i filozofická. Je to inspirující nepostradatelná kniha o zemědělství, protože není jenom o zemědělství.

Informovaní čtenáři si budou vědomi toho, že techniky pana Fukuoky nebudou pro většinu amerických farem přímo uplatnitelné. Byla by ale chyba předpokládat, že praktické pasáže této knihy jsou tedy pro nás bezcenné. Zasluhují si naši pozornost, protože poskytují vynikající příklad toho, co je možné udělat, když jsou půda, podnebí a úroda zkoumány s novým zájmem, kritickým pohledem a správným druhem obav. Jsou pro nás cenné i proto, že jsou podnětné a inspirující. Každý hospodář, který si je přečte, zjistí, jak mu myšlenky z těchto stránek opakovaně odbíhají na jeho vlastní pole a odtamtud se spojují s celým systémem amerického zemědělství.

Fukuoka stejně jako mnozí obyvatelé této země a dříve než většina lidí pochopil, že nemůžeme izolovat jeden aspekt života od druhého. Když změníme způsob, jakým pěstujeme jídlo, změníme své jídlo, změníme společnost, změníme své hodnoty. Takto kniha je o věnování pozornosti vztahům, příčinám a následkům a je o zodpovědnosti za to, co člověk ví.

Ti, kteří jsou seznámeni s literaturou o ekologickém zemědělství, pochopí podobnost mezi kariérou pana Fukuoky a sira Alberta Howarda, zakladatele vědy o ekologickém zemědělství na Západě. Fukuoka stejně jako Howard začínal jako vědec v laboratoři a jako on si záhy uvědomil hranice laboratoře. Howard svoji práci přestěhoval z laboratoře na farmu a změnil tak svůj život, když si uvědomil, že je zodpovědné, aby se svými radami sám řídil, než je bude nabízet jiným lidem. Fukuoka charakterizoval svou vlastní dráhu stejným způsobem: „Nakonec jsem se rozhodl dát svým myšlenkám tvar, uvést je do praxe, a tak určit, zda je mé chápání správné, či mylné. Strávit život hospodařením… to byla dráha, pro kterou jsem se rozhodl.“ A říká: „Nebylo by nejlepší tuto filozofii praktikovat než nabízet mnoho vysvětlení?“ Když se odborník rozhodne řídit se vlastní radou a začne dělat, jak říká, rozbije zdi své specializace. Pak mu nasloucháme tak, jak jsme před tím nemohli, protože hovoříme s autoritou – nejen ze znalostí, ale ze znalostí a zkušeností dohromady.

Když Fukuoka hovoří o tom, o čem mluví jako o svých metodách hospodaření „nicneděláním“, západnímu člověku se možná správně vybaví citát z Matouše (Mt 6, 26): „Pohleďte na nebeské ptactvo: neseje, nežne, nesklízí do stodol, a přece je váš nebeský Otec živí.“ V každém případě chápu, že účelem je varovat nás ohledně našeho správného místa v řádu věcí: Nevytvořili jsme ani svět ani sami sebe. Žijeme využíváním života, nikoliv tím, že bychom ho vytvářeli. Hospodář ale samozřejmě nemůže hospodařit bez práce o nic víc, než si pták může najít potravu, aniž by ji nevyhledával, což je fakt, který pan Fukuoka přiznává s typickým laskavým humorem: „Obhajuji hospodaření nicneděláním, a tak mnoho lidí přichází a myslí si, že najdou utopii, kde člověk může žít, aniž by kdy musel vstát z postele. Tito lidé jsou pak hodně překvapeni.“ Nestaví se tím proti práci jako takové, nýbrž proti zbytečné práci. Lidé někdy pracují víc, než je potřeba, kvůli věcem, po kterých touží, a naopak některé věci, po nichž touží, nepotřebují.

A nicnedělání také odkazuje k přístupu, kdy je zdravý selský rozum schopen reagovat na autoritu experta: „Co takhle toto nedělat? Co takhle nedělat tamto?“ Takový byl můj způsob myšlení. Toto je názorný protiklad myšlení dětí a některých starých lidí, kteří oprávněně nedůvěřují „sofistikovanosti“, která postupuje dopředu, aniž by se ptala „proč“.

Fukuoka je vědec, který má nedůvěru k vědě nebo k tomu, co se příliš často za vědu považuje. Neznamená to, že by byl nepraktický nebo opovrhoval znalostmi. Ve skutečnosti jeho podezření pochází z jeho praktičnosti a znalostí. Fukuoka stejně jako sir Albert Howard odsuzuje rozdělování poznání specializováním. Stejně jako Howard si přeje sledovat svůj objekt v jeho celistvosti a nikdy nezapomíná, že k jeho celistvosti patří jak to, co ví, tak to, co neví. To, čeho se v moderní aplikované vědě obává, je její opovrhování tajemstvím, její ochota zredukovat život na to, co o něm ví, a jednat s domněnkou, že to, co neví, je možné zcela ignorovat. „Příroda, která byla uchopena vědeckým poznáním,“ říká, „je příroda, která byla zničena. Je to duch, který vlastní kostru, ale nemá duši“. Taková pasáž vyvolá stejnou nedůvěru vyjádřenou v naší vlastní tradici v následujících verších básníka Wordswortha:

Náš všetečný intelekt
znetvořuje lepé podoby věcí –
vraždíme, abychom pitvali.

Věda v podání Fukuoky je ta, která začíná a končí úctou – vědomím, že když člověk cokoliv zadržuje, tak to nutně znehodnocuje. Chtěl zřejmě říci, že to nejsou znalosti, jež nám dávají cit pro celek, ale radost, kterou možná máme jenom díky tomu, že nebudeme nic držet. Potvrzují to určité pasáže z evangelií a verše Williama Blakea:

Ten, kdo k sobě připoutává radost,
ten ničí okřídlený život,
ale ten, kdo radost políbí za jejího letu,
ten žije ve věčném slunce úsvitu.

V tomto elegantním vyjádření spočívá původ Fukuokových zemědělských vhledů: „Když pochopíme, že člověk ztrácí radost a štěstí ve snaze je vlastnit, realizuje se podstata přírodního hospodaření.“

A toto „přirozené“ hospodaření, které pramení a končí v úctě, je všude lidské a soucitné. Lidé nejlépe pracují, když pracují pro lidské dobro, ne pro „vyšší produkci“ či „zvýšenou efektivitu“, které jsou téměř výlučnými cíli průmyslového zemědělství. Fukuoka říká: „Konečný cíl hospodaření není vypěstovat plodiny, ale kultivovat a zdokonalovat lidské bytosti.“ A o zemědělství hovoří jako o způsobu: „[jak] být tady, pečovat o políčko v plné svobodě a bohatosti každého jednoho dne – to byl nepochybně původní způsob zemědělství.“ Zemědělství, které je celostní, vyživuje celého člověka, tělo a duši. Nežijeme jen chlebem.

Wendell Berry

SLOVO REDAKTORA

Blízko jedné malé vesnice na ostrově Šikoku na jihu Japonska vyvíjel Masanobu Fukuoka metodu přírodního hospodaření, které by mohlo odvrátit degenerativní spád moderního zemědělství. Přírodní zemědělství nepotřebuje žádné stroje, žádné chemické látky a velmi málo odplevelování. Fukuoka neorá půdu a nepoužívá hotový kompost. Na svých rýžových polích nezadržuje vodu po celou růstovou sezonu tak, jak to v Orientu a jinde ve světě činili rolníci po staletí. Půda na jeho polích je ponechána bez orby více než pětadvacet let, přesto srovnání jejích výnosů s těmi nejvýnosnějšími japonskými farmami vychází pro ty jeho příznivě. Jeho metoda hospodaření vyžaduje méně práce než jakákoliv jiná. Nezpůsobuje znečistění a nežádá si používání fosilních paliv.

Když jsem o panu Fukuokovi slyšel poprvé, byl jsem skeptický. Jak by mohlo být možné pěstovat plodiny s vysokou výnosností, jako je rýže a ozimy, každý rok jednoduše tak, že se rozhodí osivo na povrch neoraného pole? Muselo v tom být ještě něco více.

Několik let jsem žil se skupinou přátel v hospodářství v horách na severu od Kjóta. Používali jsme tradiční metody japonského zemědělství pro pěstování rýže, ječmene, sójových bobů a různých druhů zahradní zeleniny. Návštěvníci na naší farmě o práci pana Fukuoky často hovořili. Nikdo z těchto lidí na jeho hospodářství nepobýval dostatečně dlouho, aby zjistil podrobnosti o jeho technice, ale jejich vyprávění vzbudilo mou zvědavost.

Kdykoliv byla v našem rozvrhu práce přestávka, cestoval jsem na jiná místa země, zastavoval se na farmách a v komunitách a pracoval jsem jako brigádník. Na jedné z těchto exkurzí jsem navštívil pana Fukuoku na jeho hospodářství, abych poznal jeho práci osobně.

Nejsem si úplně jistý, jak jsem si ho představoval, ale poté co jsem toho o tomto velkém učiteli tolik slyšel, mě překvapilo, když jsem uviděl, že má na sobě boty a pracovní oděv japonského rolníka. Jemný bílý vous a bdělé, sebevědomé vystupování mu dodávalo podobu toho nejneobyčejnějšího člověka.

Při první návštěvě jsem na hospodářství pana Fukuoky zůstal několik let, pracoval jsem na jeho polích a v citrusovém sadu. Tam se mi postupně při večerních diskusích v hliněných chaloupkách s jinými brigádníky, kteří byli studenty, vyjasnily podrobnosti ohledně metody pana Fukuoky a její skrytá filozofie.

Sad pana Fukuoky je umístěn na úbočích hor vyhlížejících na Macujamský záliv. To je „ta hora“, na které jeho studenti žijí a pracují. Většina z nich přijíždí jako já s batohem na zádech a neví, co očekávat. Zůstanou pár dnů nebo několik týdnů a pak znovu zmizí pod horou. Obvykle je tam ale základní skupina čtyř nebo pěti osob, které tam jsou asi rok. Za ta léta tam bylo a pracovalo mnoho lidí, jak ženy, tak muži.

Nejsou tam žádné moderní vymoženosti. Pitná voda se nosí ve vědrech od pramene, jídlo se vaří na ohništi, světlo poskytují svíčky a petrolejové lampy. Hora je bohatá na divoké byliny a zeleninu. V blízkých potocích je možné lovit ryby a měkkýše a mořskou zeleninu lze získávat z Vnitřního moře vzdáleného několik kilometrů.

Práce se liší podle počasí a ročního období. Pracovní den začíná v osm hodin, hodina je na oběd (nebo tři hodiny za horka uprostřed léta), studenti se do svých chýší vracejí před soumrakem. Kromě zemědělských prací jsou na programu každodenní činnosti, jako je nošení vody, řezání dřeva, vaření, příprava horké lázně, péče o kozy, krmení slepic a sbírání jejich vajíček, dohlížení na včelí úly, oprava a příležitostná stavba nových chýší a příprava misa (sójové pasty) a tofu (sójového tvarohu).

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Revoluce jednoho stébla slámy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.