Poezie jako skládka. Ohořelá políčka špatných filmů, prasklé záchodové mísy antických bájí, přetržené dráty od mikrofonů pokleslých popových hvězdiček, zažloutlé stránky ze slovníků polité omáčkou seškrábanou z talířů. Místy se z toho všeho ještě kouří, sem tam jedovatě plápolají zbytky cizích životů jako po nějaké katastrofě. V té hromadě trosek 20. století se přehrabují tři jihoameričtí bezdomovci: Maurizio Medo, Ernesto Carrión a José Carlos Yrigoyen. A s pomocí jazyka z toho slepují básně, které nám všem něco připomínají.

tento chléb přežvykovat,

psacími písmeny

tento chléb přežvykovat,

psacími písmeny

Vybral a přeložil Petr Zavadil

Kniha vychází s podporou

Ministerstva kultury ČR.

Světová poezie

tento chléb přežvykovat,

psacími písmeny

Ze španělských originálů vybral,

přeložil a doslov napsal Petr Zavadil

Fotografie na obálce Jerry Lake, 2013

Jako eknihu vydalo roku 2019 Fra,

Šafaříkova 15, Praha 2, www.fra.cz

Elektronické vydání první

© Éditions Fra, 2019

Text © Maurizio Medo, Ernesto Carrión,

José Carlos Yrigoyen, 2019

Translation, selection & afterword

© Petr Zavadil, 2019

Cover photo © Jerry Lake, 2013

ISBN 978-80-7521-071-5

ISBN 978-80-7521-113-2 (Pdf)

ISBN 978-80-7521-114-9 (ePub)

ISBN 978-80-7521-115-6 (Mobi)

Maurizio Medo

Sparagmos

Limbus pro Sofii

Tolik jsem o tobě snil, že přestáváš být skutečná

Robert Desnos

1

Slovo nebo jeho vypelichaný rub.

Čarodějnické slunce nad nočními kletbami

nebo fikce, kterou zahánějí bludičky.

Básně nejsou krádeže toho světla.

V bílé vrhají stín (duch nebo hmota),

aby zářily a pokradmu číhaly na krásu.

Venku trn ohýbá stonek růžového keře.

Pozoruješ ho, jako by v tvém pohledu bolel.

Ale já (vracím se k růži) nemám co

riskovat (v tichu)

Ne, nepřestaň milovat mé prosby

(v nich se soustředí tresti)

Má báseň by mohla být

prásknutím biče v tvé ráně.

Ale taky její bolestí.

2

Hodování dvou těl (stínů navzdory),

i kdybychom jim upřeli oduševnění,

jsou tušením krásy

jako něčeho nehmotného.

Musím v ní ztroskotat, lani, až

si lehneš, abys pila z mé mízy.

Nebo myslet

(Podepři dlaní bradu

a vytvaruj zápěstí)

Nebo myslet, pravím, na rozkoš,

která se tříští o nerostné povrchy,

a vodními dláty vytesá vzduch,

abychom se mohli poznat,

i když už nebudeme znát

naše jména.

3

Říct: tady bydlím, v lásce

vklíněné do zášti, která tančí

(na němý flašinet)

– Ach jazyk –

Právě on dělá z básně

nádhernou lež.

Jako by nesl paranoidní

tíhu zanícení

nevěsty zchvácené iluzí

nebo zanícení

ještě karátovější:

umírajícího, který vzlétl

sám ke slunci

(ještě před

Ikarem & bratry Wrighty)

a zřítil se

(tělem dolů)

a nechtěl se

zastavit

v

pádu.

Jeho podlitá tvář by mohla

zadusit to, co je živoucí

ve střídmosti básně:

otáčivý horoskop tušící

poezii na nebeských klenbách,

zatímco zírá, jak „Synové

Bohů se spojili s Dcerami Lidí

a počali v nich hrdiny“

Vždyť víme, z mýtů jen kočka.

Zívám (s námahou) v téhle vile

(třikrát korunované)

raněný tvojí krásou

(jako kdysi)

i když to teď popírám

tvou dvojnicí:

Nemohoucím uměním této básně.

4

Má báseň – říkal jsem – může…

Ale je to jen tamhleto nebe bezvýznamné

jako vráska na tvém kapesníku.

Jestli si myslíš, že její vrchol,

vysoko, v nebeských klenbách,

hledí sem dolů, panenko:

uvidíš, že ti nesahá

ani po pupík.

Ale pozor, krásko:

nikdy to nebude zbytek ztroskotání,

noční vláha hodin nebo světská hostina

pro larvy a červy.

5

Co bys řekla, panenko,

když doznám:

Zpitoměle nad papírem

přivírám oči rozkoší,

že nehnu ani prstem,

zatímco slepě tápu ve snách.

Tady jsem,

jak jeho stopa,

a látám slovu jeho skvělý lesk.

Nikdy jeho okázalost. V básních

jeho průsvitný stín zlehka klesá,

v extázi, že ho někdo pozoruje.

6

Pomalu

(pomaličku)

ať tě nezchvátí

úžas.

Dotkni se mě,

nekoktám

(ani nevynikám)

Já se nenapravím.

Nejsem svatý Jan

(ani jiný vzor

mystika)

Sám (za

pološera)

chytám prchavost

v hlubinách

své propasti.

7

Vydrž – řekla Sofie –

obrať její stín

v báseň.

8

Nikdy nepíšeme jednu a tu samou.

Už nejsem tím, koho si vyvolila slova.

Ten zemřel smrtí ostatních,

kteří přijdou, aby psali.

Jsem jiný.

Někdo odlišný.

Báseň nikdy není ta samá.

V tom je její věčnost.

Suita o Neuróze

S pohřbenou paží i ostatními kostmi,

co mi zbývá, než smát se v panteonech

a tázat se, jestli tam pláčou kameny.

Co mi zbývá, než vzlétnout k nekonečnu

nebo slepý zemřít v posteli, jež pootvírá

svou kostru z bodlin a břitev.

Co mi zbývá než tvrdošíjnost krejčího,

který sešívá okvětní lístky růže,

již nikdo nikdy neviděl

(protože nikdo nevidí agónii růže,

která vždycky bude nikoho),

zatímco ústa zírají a prosí ji,

ať se znovu vnímá jen jako růži.

Co mi zbývá, než usnout potmě

a vycítit tě

jako arterii

mezi svými spánky

a polštářem.

Křídové srdce

… křídové srdce na zdi.

Radio Futura

Jak jsi nádherná, když deklamuješ Odysseu,

povýšená jako přeludná princezna.

Jak jsi nádherná, když zapomínáš Odysseu

a klopíš pohled, ostýchavá, jako by aula

byla nějaká do ruda rozžhavená koule.

Někdy nechápu, jaké podivné znaky

hnětou tvůj jazyk, a když je rozluštím,

vidím rozmar v pravopisném řádu.

Ale stačí, když překřížíš nohy,

v té minisukni, a už si opakuju,

vilně a zamlkle:

Je to básnická licence,

Je to básnická licence.

A zahlédnu tě pod nebem z modrých girland

v zrcadlech zmnožujících tvé tělo.

Už je ráno, holím se, úpěnlivě prosím Pána,

aby ses na mě takhle už nikdy nedívala,

protože ve svých třiceti bych mohl být Abélard

před matkou představenou a ty, má Heloisa.

Tvá máma sestoupila ze svého mraku.

Ptá se na mé jméno, zuřivě psané

tvou rukou nezbedné nymfičky.

Říká, že bych ti neměl věnovat pozornost.

Že kvůli mě tvé křídové srdce zrychluje tik tak.

Že jsem křeč před anorektickým zvratkem.

Tvá matka naléhá.

Říká, že tě našli nahatou na lůžku,

divoce vzrušenou při zakázané hře.

Nakreslila jsi na zeď jiný vesmír,

kde mé jméno jezdilo na tvém,

nervózní a zmatené.

Tam jsi nakreslila mou tvář jak hračku,

kterou sis vybrala mezi tolika cizími.

Neváhal jsem.

Jak osedlaný kůň jsem klusal po chodbách

a před matkou Justinou jsem pokorně přiznal:

Vzdávám to.

Jsem týdenní sen, který ruší

představivost svojí studentky.

2

Když puberťačky zapomenou poslední čárku

diktovanou při hodině, matka Justina

trvá na tom, se zběsilým zápalem,

že smaže, co jsem křídou načrtl na angínu

tvého dospívajícího srdce:

…a nezapomeňte, básníci končí o holi,

hladoví,

zmrzačení.

Předávkování je jejich jediné obydlí.

Brázdí bulváry jako bludná pohřebiště,

s ušima rozmlácenýma stereofonií

a náměsíčným drnčením elektrických kytar.

Probouzejí se za zvuku bubnů,

se ztvrdlým zátylkem jako oslové

mezi světly, jež září na jejich mrzkost.

Básníci jsou takoví,

proto jim říkáme

básníci.

Imigranti

Ať kotvíme třeba u velehor,

ani z nejkosmičtější výšky

nikdy nezahlédneme

jedinou molekulu toho moře,

po němž se plavili Canessové,

Migliarové nebo Ferrerové.

Halucinoval jsi někdy o zuřivé pěně

(jak o sněžném biči)

tříštící se naproti přídi

o nákladní loď?

A co přelud v arktické dáli

předků

naznačující barvu

jiných břehů,

(zatímco oni

autisticky žvýkali

spagnolskou eufonii?)

Il mare sotto mille di pensieri

hrůzou překrucovalo lásku,

iluze nel magonne

a nejistota v pohledu,

v prapůvodní duši

prvního imigranta.

Tenhle dalekohled, k ničemu

in terra nostra,

se otáčí do stínu pocitů

pubertálního otce,

dívčí matky,

lontani di la sua bella Italia.

A my ani utopii v břiše.

Si fa Amerika a netuší,

že vypučí (fauni a lemuři)

až po staletích, v pokolení.

Představil jsem si to hermetické moře

jako tuhle stránku.

Jeho nejistotu jako křeč, když zamíří

na vodnaté stepi,

nascoste in the poetry.

Naše ohromení podobné

jinému, z dávných časů,

když se jak kosatky vynoří

slova, která

nejsou jen slovy,

a pokračuje se v cestě,

ačkoli víme, že

na druhém břehu

smrt

už nečeká.

Rodinný oběd

O samotě si vybavuju rodinu – výjevy z potřeštěných rituálů, podvržené detaily v albu,

a něco z krásných dní.

V neděli býval můj otec němý jako karetní král. Maminka posmutnělé zatmění a můj ustaraný nonno paběrkoval tabák z platiny. Smál se sám sobě a taky se rozčiloval, zase jenom sám na sebe.

Moje nonna byla roztomilá živelná pohroma. Krmila dvě kočky a půl milionu ptáků. Někdy se zastavila, aby vypodobnila nějaký detail, a vzpomínala na jiné neděle strávené v milované Itálii.

Jediná Tita ji přerušovala…, jak se vařil vzduch mezi česneky a cibulemi, ritornely, tarantelami a ohlušujícím výskáním potomstva.

Potom Tita, moje sestra, bedlivě pozorovala melancholický výraz v maminčině tváři. Posmutněla a oba jsme se na sebe podívali, spiklenecky, teskně.

Ještě teď si nevzpomínám, jak se potom smála.

Smáli se všichni.

Ta dívka byla šílená jako ptáci.

Ale když se její oči potkaly s otcovýma, smích se zřítil do talíře.

Měl jsem taky jeden.

Zajímalo mě, kolik se do něj vejde zrnek rýže, kolik hrášků…

Zamyšleně jsem pozoroval vláknitost pečeného masa. A zamlkle, pořád zamlkle, vedle celé rodiny, už jsem přemýšlel o tom, jaké to bude jíst a spát,

sám, s tebou…

Krasavice Lucie

Nikdy se nedovíme, jestli krása nakonec zmizí. Nestoupá, zlehka, po špičkách, po ornamentálních schodech vytouženého ráje, nebo dělá osmičky tam, kde andělé létají cikcak.

Krasavice se na nás majestátně pousmála očima, odmítala se loučit. Všichni tři jsme zmateně kroužili bez náznaku pochopení a ptali se: co teď, co teď? Když potemněla, zahlédli jsme to, co je ve dne nejméně viditelné. Tehdy popřela svou nepřítomnost.

Možná že dnes už se na balkónech neopírá o lokty a kapky moře z Pietra Ligure krášlí její šediny.

Ale jak úporně trvá na bytí!

Tenkrát odpoledne ptáci shodili v chodbách křídla. Všichni viděli, jak kočky skákaly v ubývající čtvrti měsíce. A nás v podsvětí zoufalosti.

Nikdo si nevšiml, jak se Krasavice stále usmívá, neviditelná v lásce.

Masa

Veliké ocelové slzy se koulejí z jejích očí. Na parodické obchůzce klopýtá mezi houfem podomních prodejců a tlustokožeckými opilci, uvazuje fosforovitý rub včerejška k tomu, co přežívá, a visí nad mořem jako zlomená stehenní kost.

Není nepomíjivá, zato její paměť je.

Lesknou se ostatky mé oplzlé osobní archeologie, jako by na mě každý dar padal rozbolavělý a alkoholem zmámený akord mé chůze vibroval na silnici.

Neplodná masa se natáhne pupkem k nebi, na vysušených tvrdohlavých písčinách, aby snila o tom, jak jsme ztracení v nepravděpodobné psychedelii.

Já jsem taky snil mezi anorektickými světly o čtvrtích masivních jako kýla.

Na jakém místě Limy, Zlatého města, žijou ti, kdo ji zahlédli, zjevenou pod ojíněným větrem namáhavé migrace?

Říká se, že to tak bylo vždycky.

Dlouhé řady vylidnily údolí řek Urubamba a Mantaro.

Lima už tam tehdy byla. Směšná, krychlová a sešlá, ano. Ale rodící sama sebe jak fénix, připravená chtít všechno, s pusou uslintanou, jako by všechno zadržovala pro poslední touhu.

Balkony bez zábradlí povolují pod tíhou méně šťastné výšky. Davová procesí se sípavě vlečou pod nebem, které postřehne jejich paralýzu.

Budovy obklopené skoupou architekturou teleskopují nebe jako patetickou úvahu.

Není nic tragičtějšího než jejich vrozený rozpad,

když vrávorají.

Pobřeží o pár metrů dál.

Můj příběh zabahněný jako danson na škále, a nikdo necítí spřízněnost, když si ho vybaví. Město mě roste.

Básníci vidí masu, proraženou. Její žebra s fluoreskujícími světly. Stromy jako naježené válce.

Staré gramofony!

Protínají vzduch hrotem pochybných vjemů, které nezastřešily dvojznačnost slov.

A ty neposloucháš mou píseň.

Poesis je slupka, na které uklouznu, ztrápený, a netuším, jak umlčet vrabce, odražený v šilhavém pohledu sporných svatých z tisíce Nazaretů seřazených v podivuhodném podobenství.

Vrací se Slovo do úst, a s ním opláchnutá Idea. Ale umlká mi hlas, co bolí nepotřebnou vinou.

Ponechme obětování básníkům, ať šijou a párají prostorové víry.

Vystoupil jsem na hranatý hřbet masy.

Mlha jakoby dole.

Vozíky, lukumově zelené,

(karamely karamely)

se sjíždějí.

Vzdušné čtvrti se stlačené ohýbají v uzavřených postranních ulicích, které vedou na práh ostatních podzemí.

Tam se vstřebávají vzdechy podobných ran,

všechny ztrápené bolestí.

Koloniální paláce vycpávají své rody, předvádějí se jako nečitelné škapulíře.

Jediný je pláč, dvě jsou tváře.

Jediný vzduch spálený kerosénovým světlem.

Jediná planoucí hranice luštící vnitřnosti morčete.

A ty neposloucháš mou píseň.

Možná uvízne exaltovaná pod rozpáleným dechem tisíce chórů.

Nebo ať se vznese do mraků, tušíc,

že ji posloucháš,

zamilovaná do její tajné samoty.

Návyk

1

Oko v okně.

Nic se neděje.

Kromě eroze

pustiny

v krátkých intervalech.

Uvnitř, klid

umělého chrupu,

šálek kávy,

dva croissanty

a 400 mg Caltratu.

Pozoruju své základní návyky:

Včas se dostavovat do pekla,

tak často (jak bude potřeba),

abych vysvětlil bytí poezie

(a vítězství Sportingu)

Spát jako Van Winkle

Nebo vstávat s plným srdcem

jako falešný Oberon.

Slepý k mystériím jsem přerušil

tohle absurdní pozorování.

Samota dotírá, dutá

jako malá tragédie.

A mezitím je bůh

všude jinde,

je jiná samota,

alegorie absolutna

nebo představivosti?

Oko ková pohled

a zjišťuje, že poezie

není nikde,

neutváří se.

Je

– takhle její cynismus zraňuje.

Pokoj vyčerpává svou řeč

v mg Caltratu,

croissantech,

kávě.

Nikdo nevyměnil vodu ve sklenici.

Nikdo není scherzo samoty.

Ach mouchy, nic se neděje.

2

Člověk má věci,

nikdy řád.

Jestli mě vidíš tak naléhavě,

nebudu už odpovídat

skutečnosti toho, co vidíš.

Řád je velikost, s níž

strmíme do života,

přestože jím trpíme.

Kdyby ses svlékla…

Jenže vzdoruješ kvůli komentářům v televizi.

Tolik tě bolí slyšet, že láska postrádá tvar,

neboť se podobá přeludu.

Zavři okno.

I chaos vyžaduje určitý řád

– Varela.

Štěká pes.

Hluk: bouchnutí čehokoli cizího tvému hlasu.

Ne, není to pes, vím to

jako pes, ne jako mudrc.

Mé oči pronikají za pohled a

nevymáhají světlo.

Zavři.

Nevěřím jim

3

Netuším, jestli sedím,

nebo jestli podpírám

stěny představivosti.

Odpočiň si trochu, točíš se

a točíš kolem bezprostředna.

Amputuj mi bolest, a ne ucho,

bolí to, podezírat i světlo.

Nebyl to pes,

říkal jsem to.

Hrábě se vláčejí po trávníku.

Bavíš se vyměřováním stěn

mé představivosti.

Nebo je to noc? Kdo jiný by se hrbil

bolestí z toho, že nevidí to, co ty?

Zavři okno.

Amputuj mi tuhle samotu.

4

Otevři.

Na kost čtu básně a kleju.

Poezie je další prokletí

(ach mouchy)

Šálek, Caltrate, croissanty…

Ano, skutečnost a má láska,

jež je všude

jinde,

mě zraňuje cynismem.

Ale kdo změří její velikost,

strmící

nastejno se životem?

Nikdo nevyměnil vodu ve sklenici.

Nikdo se nesvléká na…,

Nikdo na přesných místech,

kde se vyjevuje moje láska.

(I když to neodpovídá

skutečnosti)

5

Nevěř mojí lásce.

Já o ní pochybuju.

Obvykle ji zaskočím

na jiném břehu

a ta kurva mě vidí

tam, kde nejsem.

Když na ni vsadíš,

nevěř,

(a vylij vodu, prosím)

Amputuj jí bolest,

a ne pláč.

Věříš-li, zažeň mé chmury

umírajícího stromu.

Otevři tělo, okno.

Otevři, otevři mě.

Astrální nepřítel

Tvé metafory prozrazují existenci jiného básníka v tvé představivosti. Jako by se rád vracel z nějaké hvězdné schůzky v absolutnu, rovnou domů, rozpolcený mezi literárním životem a přirozenou smrtí. (Nastoluje nového boha nebo se odevzdává anonymnímu třetímu a s toxickým klidem se modlí.)

Nevidíš, že by mu uvadalo čelo s ledovými spánky, ani nezahlédneš jedinou kapičku jeho potu. Básník ve věčném rozhovoru, předtím i potom, co se plavil přes tisíce hořících hranic. Už máš slova, kam uložíš svou samotu, zebrovaná moře a růži, která tě zraňuje ve svém květu.

Jsi šťastný.

Ten druhý, neomluvitelný, ohmatává šifry tvého srdce ve spadaném listí. S nesnesitelným talentem hrbí hřbet a říká, že je „tvůj básník“, prokazuje své nebytí ve tvém srdci. A že neexistuje způsob. Neexistuje způsob, jak si změřit lásku (ani nic krásnějšího, ani plaššího)

Good bye.

Auf wiedersehen.

Zas někdy.

Zůstává tu ten druhý,

jsem ten, kdo jde pryč.

Arkán XVII

Pochválen budiž rok, bod, den,

období, místo, měsíc, hodina…

Petrarca

Tak tady je.

Sedá do letadel, jež táhnou trasou albatrosů,

aby autisticky emigroval, až zapomene, že den

je dokonalý jeho vinou.

Tak tady je.

Nikdo neřekl, co má za lubem, ani nevysvětlil,

kde sakra je tady.

Křečovitě ses zmítala v chiasmatech úzkosti a prázdna.

Já bez kyslíku, dušený racionálně.

A to je láska, a to je láska – cvrlikaly

děti sešikované do šalmajového reje

a tehdy se zjevil Mηδο a já se ho zbavil.

Bylo to dokonalé.

Nevolničtí aiodové, pějte to a capella:

Do-ko-na-lé

Vzpomínám, žes tehdy večeřela s chutí,

nádherná vulgáta vášní,

kradl jsem drobty z holubníku.

Klovalas je po jednom, otupělá

burácejícím ohněm.

Žádal jsem jen, abys byla,

z rosy vysrážen,

abych tě na minutu viděl.

Evohé, Evohé

– opakujte to, aiodové –

Ty v lisovně, já v lisovně,

na vrstvách matolin

nemysleli jsme

na svlékání.

Petrolejka ozářila mé ponětí o tvé kůži.

A zjistila jsi, že světlo stojí za to.

Nevrcholí ani se nepřidává.

Je, nebo není.

Dnes, tak jako tehdy, je žízeň lukulská.

Kujou se nám ruce v hvězdné dálce,

slunce pálí za nocí a usmíváš se,

zatímco si požíráme oči

na věky věků.

Amen.

Rutina

Opakovat gesto s matematickým taktem.

Opakovat pot, drábovskou úzkostlivost.

Opakovat denní návyky, až za den

nakopíruju sedm životů

a jenom dokola opakuju

PRONAJÍMÁ SE… ROZUM

S nespavostí tlustokožce

číst muší krovky.

Číst a číst, zatímco mysl bloumá,

nebohá ďáblice v cárech,

a neví nic o sobě ani o sousedovi.

Nechtěl jsem, aby mé bídné robotické kardio

tlouklo v rytmu strojového orchestru.

Kde člověk nechá duši, takhle hromadnou?

Nevím nic o psu Kantovi ani o marném poctivci Pascalovi.

Nebifluju se učené teorie, tančím

danson s kýblem a hbitou kostřicí,

zatímco čistím WC od špíny,

která pojí člověka k životu.

Etumina

Tancuj, svatý samče.

Tancuj v závrati modrých purpurů.

Tancuj s horkostí, která proserpinuje květiny

uhynulé v siderických pokojích.

Tancuj tam, kde zemřel bůh.

Tancuj proti zhýralé noci,

v níž řádí mučivé šalby.

Tancuj jak bakchantka v stinném zeleném špitálu.

Tancuj na ranách.

Na žluči.

Na bolesti.

Sparagmos, sparagmos

Zapěl jsem oreibasticky za zvuku tlumeně dunících bubínků. Ale ty jsi netančila, Etumino. Vešla jsi do mě, až ses prudce surreálně vyplavila rychlostí aerosolu. Spadli jsme. Zatímco jsi uspávala každý orfický vznět, tvá bezbarvá míza parafovala pollocka na plátnech nejbezelstnější domněnky.

Zařval jsem Munch, Paříž, 1883. Zavyl jsem na Harolda Salomona, 1956. A postupně se ze mě stávalo placebo jakéhosi beztvarého bytí.

Nyní jsem substance, která sybilinsky prosakuje do tvých krevních řečišť, dokud nerozpustí adrenalin.

Smrtící sepukku veškerých tužeb.

Pauza v tvém mučednickém srdci, Lidstvo.

Narkotická mlha, před níž se skláníš.

Rejsek, který ti zanáší mozek lejnem.

Trapéza, z níž padáš.

Jsem droga, co tě po okraj plní blbostí.

Jsem Etumina.

Gilda

K čertu špinavá zástěra mého drába.

Trpaslík bez fištróna, co jen řve:

Fe ner gan pimpamperona.

Míří na mě tužkou v ruce a zahání mě

doprostřed mušího kruhu.

Soustředím se.

Ten parchant si ani nevšiml, že zdi

jsou z ledu? Třesu se.

Gildo, Gildo, hubuje, a ze mě raší

dva zkrvavené vangoghy místo uší.

Už nevím, jsem-li ona nebo jen stín

natěsnaný v Zrcadle.

Je tu někdo, kdo není stroj ani přízrak?

Fe ner gan ner gan ner gan.

Ten odvedle si rozbíjí kosti o kámen

a s němým hřměním mu skřípe kostra.

Ten odvedle, potrhlý jak tango v Boce,

vyřvává z neviditelného megafonu

ženské jméno v obavě, že je zamění

za jiné, nepředvídatelné, něco jako láska.

Ať se přiženou Mandrilové!

Ať z něj vypotí perlivé slzy.

Ať sešrotují do tich ostrou ozvěnu jeho hlasu.

Ner gan ner gan.

Mandile, Mandrile! Oblbni ho rohypnolem!

Zatřes s ním, až se mu oči otočí na rewind!

Ucpi tisícem tlumičů jeho tenorové delirium!

Falešný Ginsberg

Viděl jsem zářivé mozky svých předchůdců ztracené v tom, co vypadalo jako epistémé. Černocha zabitého elektrickým výbojem na nebeském spoji dne s kosmickým dynamem; vyhoštěného básníka, jak se nadpřirozeně tyčí v klamu a věří v pravost saxofonových not mezi aguarunskými kmeny s bongoé bez pentagramů; vůdce mravenců, jak si vyhrabává skromný hrob ve vosím hnízdě; vzbouřence s rozdrcenými zbraněmi a myšlenkami, jak vleče na provaze podzemní myšlenky.

– Vím to. Připomíná to zhoubné činy, nemá to styl a odhaluje to mé soukromí. Všechno se mi zdá přípustné.

Nejsem buddhista ani mystický asketa.

Dbej o ty, kdo zapřáhli své mozky do služeb nemyslitelných utopií až po nepříčetnou kontrolu telekomunikace. Toho, co se musí a co ne, podle posvátných pravomocí milice převlečené za sirotka. O ty, kdo prošli státními univerzitami s falanstérovýma očima a blouznili o Limě, zlatém městě, a o zářivé tragédii svého vyhazovu za to, že věřili pokryteckým ódám, které oplzle stavěli na odiv.

– Jako dítě jsem se díval, jak chodí s mozkem ve svých vagínách, tak spokojené, že nic netuší, tak šťastné, že nejsou nic. A pořád je umrtvují romantici please comercial here.

Hahaha, blíž k lásce už se nikdy nedostanou.

Pozoruj ty, co se schoulili neholení, hodili kameny na nevinného a spálili se o řeřavé uhlí jeho potupy, zhrozeni úspěchem bubnovali jak dusající stádo zpoza zdi.

Ty, kteří zkurvili své pohlavní chloupky, když se prodali do Severní Ameriky, a jedli kaviár v hvězdičkových hotelech nebo pili šampaňské v pařížích pomíjivé slávy, aby se pak vrátili na rodnou hroudu paranoidní, s nočními můrami o nesrovnatelné slepotě; ulice v mozku skákaly ve vínovém opojení pod šilhavým neonem, který otevřel popelnice, když hledal osvícení mysli.

– Mami, mé srdce puklo jako hrneček, do něhož se destiluje pravda. Nic mi nepřijde jiné, rozděl se se mnou o čaj, já už se nechci vrátit domů. Nikam nepatřím.

Jestli mi nevěříš, poslouchej ty, co se osvobodili, připoutaní sami k sobě v podzemkách, připraveni na nekonečnou cestu z ulice Chincha do ulice Quilca; ty, kteří se na celou noc ponořili do světla a poslouchali skřípání osudu ve vodíkovém orchestrionu. Jestli mi nevěříš, pohleď na ty, co mluvili sedmdesát hodin v kuse o sobě, od Cisnerosova nábřeží po Umělecké muzeum, zvraceli fakta a vzpomínky a anekdoty a kopance do oční bulvy a traumata z nemocnic. Ty, co studovali Plotina, Poea, svatého Jana od Kříže, telepatii a kabalu, protože vesmír se jim instinktivně chvěl u nohou.

Jestli mi nevěříš, přeruš mě a buď ty tím, kdo mě povede spolu s těmi, co zmizeli ve vulkánech a nenechali za sebou vůbec nic kromě stínu hnoje a lávy a popela ze spálené poezie, a znovu se objevili na Zeleném pobřeží, vyšetřovali národní policii s očima dokořán plnýma pacifismu, rozdávali nesrozumitelné manifesty, plakali v bílých tělocvičnách, nazí a roztřesení před mašinerií jiných koster.

– Kdože?

– Já?

– Řekl jsi mami?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tento chléb přežvykovat, psacími písmeny.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.