František Kautman

Alternativy

František Kautman

Alternativy

Kniha vychází s podporou

Ministerstva kultury ČR.

Česká próza

František Kautman

Alternativy

Redaktorka Milena Vojtková

Jako eknihu vydalo roku 2014 Fra,

Šafaříkova 15, 12000 Praha 2,

fra@fra.cz, www.fra.cz

Elektronické vydání první

© Éditions Fra, 2014

Text © František Kautman, 2014

Author photo © Petr Kotyk, 1995

ISBN 978-80-86603-41-4

ISBN 978-80-87429-82-2 (Pdf)

ISBN 978-80-87429-83-9 (ePub)

ISBN 978-80-87429-84-6 (Mobi)

Mariáš

Číšník nám se zdvořilou úklonou podal karty. Chvíli ležely netknuty na stole, pokukovali jsme jeden po druhém, snad se každému zdálo nezdvořilé, aby se chopil karet jako první. Měl by to udělat ten, kdo dal návrh, abychom si zahráli. Ale právě ten se k tomu měl nejméně. Blazeovaně vtahoval dým silně aromatizované cigarety a díval se kamsi do neurčitého prostoru, ohraničeného kulečníkovým stolem, potaženým silně vybledlým zeleným suknem a zacloněným separovaným stolkem, odkud se občas ozval tlumený a přerývaný smích. Jsem tu, jak se zdá, nejmladší a nehodí se, abych byl příliš iniciativní, proto jsem zatím zkoumal vzorek na rubu vrchní karty. Připadalo mi velice obtížné jej popsat. Podklad tvořilo jednotné pole, pokryté sítí jakýchsi kosočtvercových útvarů temně růžové barvy, ale asi to nebyly kosočtverce, spíš kosodélníky. Při bližším prohlížení však vyšlo najevo, že to nejsou ani kosodélníky, ale zvláštní tvary, složené ze dvou trojúhelníkových obrazců s ostrým úhlem silně zaobleným a s paprskovitě roztřepenou základnou – trojúhelníky byly zřejmě rovnostranné. Uprostřed zdánlivého kosodélníku, rozčleněného slabou bílou úhlopříčkou, se jemně rýsoval nevelký, bíle ohraničený tmavorůžový kruh. Obrazce nebyly zřetězeny v obvyklém tvaru včelího plástu, ale byly mozaikovitě naskládány tak, že kratší strana jednoho obrazce se dotýkala delší strany druhého a naopak. Podklad byl však ještě vrcholem pravidelnosti ve srovnání s černým, ornamentálně rozvětveným, podivuhodně spojovaným a neméně nepochopitelně přerušovaným meandrem, který jej překrýval.

Na první pohled se meandr zdál zcela chaotický, ale jakási velmi složitá zákonitost v jeho výstavbě a v opakování určitých tvarů tu asi byla, aspoň se to zdálo, nedala se však téměř postihnout. Nikdy v životě jsem neviděl tak složitou, abstraktní a přitom pravidelnou ornamentální kompozici. Karty byly staré, zachované, i když ohmatané, poctivé dvouhlavovky. Jaký umělec asi navrhoval jejich rub?

Jsem tu zřejmě nejstarší, a tak musím začít. Ti dva se k ničemu nemají, každý si hledí svého, jako kdybych to byl já, kdo s tím návrhem přišel. Ne že bych si nechtěl zahrát, ale zase abych bez toho nemohl být, to ne. Mám tu sedět a jen tak koukat, nebo hrát, to je přece jedno. Když oni chtějí. Vlastně ten jeden chce. Ten mladý jen tak přikývl, nebo ani to ne, prostě nic nenamítal, když byl návrh vysloven. Udělal to jedinou větou a jak šikovně a zdvořile: Jsme tu tři, pánové, tak zrovna do mariáše, nevím jak vy, ale já liciťák zbožňuju, a když se nesetkal s odporem, zavolal číšníka.

Malá dává, vyhrkl obvyklou frázi, sejmul několik karet a obrátil je. Byl to zelený spodek – Walter Fürst. Hraju mariáš třicet let, ale kdyby se mě někdo zeptal, kdo je Walter Fürst, tak bych určitě nevěděl, že je to zelený spodek. Třebas mi Walter Fürst přinese štěstí. Druhá sejmutá karta byla kulová osma a třetí žaludské eso. Neřekl ani slovo, asi třikrát prohodil karetní svazek – nemíchej to, troubo, chtěl jsem říci, ale neřekl, bylo by to neslušné, to zas bude ovčinec, než se to trošku složí dohromady, dal sejmout a obřadně – nějak si s tím moc hraje – napadlo mě – rozdal.

Licituju já. A vida. Walter Fürst mi štěstí přinesl. Přišel mi znovu a spolu s ním šest zelených, bez devítky a bez svrška. Pravda, k tomu taková chamradina, sedma červená, devět žaludů, osm kulí a spodek kulí, ten se jmenuje Itell Reding, takové vznešené jméno. Vědět tak, co je v talonu. Mám šintovat na stovku? S tou chamradinou, betla bych z toho sice nějak sválel, ale… Hlásím sedmu.

Chvíli váhal, díval se utkvěle do svého partu, jako kdyby soustředěným pohledem mohl vykouzlit aspoň desítku navíc. – Nemám – vyjekl popuzeně – vida, a copak pan kolega, a pan kolega se ošívá, jako kdyby ho kousaly blechy, ale také vrtí hlavou, no jo – první hra, neznáme se, držíme se při zdi, nikdo nechce riskovat. Chmátnu po talonu. Dva králové, ale jsou mi celkem na nic: červený a kulový. Králové se nejmenujou nijak. Toho jsem si také všiml poprvé. Že bych teda měl silnou kartu… Ale s těmi trumfy už to nějak… odhazuji devět žaludů a červenou sedmu. Tak je to zelená – Flek na hru – No jo, trháte, to je z povinnosti. Větší? Chvíle mlčení. Kdybych jen věděl, že nemáte dvacku. Můžete mít jedině žaludovou. Ale co, první hra se nemá pokládat. Větší – říkám si, jestli se teď kamarád otočí, pak má tu dvacku a jsem v tom. Ale kamarád se netočí a dívá se neutrálně, jako kdyby se ho hra vůbec netýkala.

Neměl jsem se dát vyrušit. Nesmysl. Člověk není ani chvíli sám. Musím odejít před šestou, aby mi nezavřeli. Musím koupit okurky a chleba. Chleba možná už nebude. Žena řekne, no jo, tak jsme zase bez chleba. Vždycky jsme bez chleba, když ho máš koupit ty. Byli jsme bez něj asi dvakrát. Dvakrát je pro ni vždycky.

Osm kulí. Hodil tam sedmu. Táto, a jsou na Marsu lidi? Já nevím, asi ne. Vědci říkají, že ne. A proč je teda mám vymalovaný v knížce? Mají nohy jako pavouci. To je taková fantazie, to si lidi vymysleli, dlouho si totiž mysleli, že…

Neřekl ani slovo a stáhl desítkou štych k sobě. Tak kule hoří. Král žaludů. Jde mi pod desítku. Kdepak, kamaráde, ty tluču. Osma trumfovní. Přihodil opět zcela netečně sedmu. Ten chlap má všechny sedmy. Ale taky asi desítky a esa. Kdybych věděl…

To mi neměli dělat, neměli. Pro tohle jsem se přece nedřel. Víš, soudruhu, říkali, chápeme, že jsi hodně udělal… He, udělal, udělal, ale vy to nevidíte, vy jste všechno zapomněli a já samozřejmě už nestačím, já jsem ne– zestárl, do penze mám ještě daleko, ne– zestárl, ale za– sta– ral. Protože všechno se modernizuje, všechno je pružnější, kluci mají dlouhý vlasy jako andělové, zpívají kovbojky, holky nosí sukně do půl stehna, malíři patlají po plátnech všelijaký šmouhy a člověk aby se styděl nasadit si na klopu odznak, ledaže by byl sparťanskej nebo slávistickej.

Tak mě našli. Dřív nebo později každýho najdou. Díváš se do slunce a slunce tě oslní. Vyjídá ti oči. Ten pohled snese málokdo. A přece musíš mít odvahu ho snést. Možná že tuhle hru vyhraju a že mi Walter Fürst přinese štěstí. A možná taky, že ji nevyhraju. A i kdybych vyhrál, říká se, že první vyhrání… Můžu vyhrát moc takových bezvýznamných her a pak jednu velikou, napínavou, rozhodující, svou partii prohrát. A třeba dokonce vlastní vinou.

Kulový spodek. Teď už vás snad najdu. Žena má nakonec pravdu. Totiž nemá pravdu v tom, co říká, ale proč to říká. Moc jsem se zlobil, když chtěla dát našeho kluka pokřtít. Kvůli mamince. A já ustoupil, maminka byla na umření, taky umřela, tak aby měla před smrtí nějakou radost. Všechno se to dělo beze mě a za mými zády, nikdy jsem si toho nevšímal a nechtěl všímat – můžu mazat, a jé, já mám mazuňku, dejž to pámbu. Žaludy tlouk, tak tam hodím desítku.

Výborně, kamaráde. To už máme dvě. Nevím, nevím, na co ses točil. Trumfů máš hodně, to vidím, jen jestli ti budou něco platný. A zase žaludy. Všechno zastaralo. Zastarala naše závodní kuchyně, zastaral náš prápor, co jsme nosili za první republiky, zastaral Gottwald se Zápotockým a Stalin s Molotovem a pomalu zastaral i Lenin a Marx. Zastarala dělnická třída, kluk říká, táto, kdybys to byl dotáh aspoň na mistra, kluk je smrkáč a vydělává dvakrát tolik co já a říká, táto, neblbni pořád s těma řečma, vždyť se nám kdekdo směje, to mi říká vlastní kluk a já mu nesmím rozbít hubu, je vzornej pracovník a na všechno kašle a já jsem zastaralej.

Měl bych tam dát spodka, ale nechce se mi rozloučit s Waltrem Fürstem. Jsem pověrčivý, ostatně je to jedno, spodek jako král. Šlehnu si Rudolfa Harrase, to je pan žaludský spodek, trumfovním králem, osmu, přiznat mi osmu a eso namaže příštím štychem, tak blbě je to ložený, a máme spolu barvy. Mají z pekla štěstí. Už bych snad měl trumfovat, aspoň jednou, i když mi to bude málo platný, ty dva trumfy jsou v jedný ruce a dvakrát si trumfnout nemůžu, ačkoli… Ale sedmu neprohraju, budu sice platit, ale pár halířů, aspoň to první vyhrání…

Nemám zatím ani desítku. Nevadí. Tvá hra ještě přijde, říkám si. Zatím hrajou bez tebe, dobře, tak ať hrajou, já počkám. Nevím sice dost dobře na co, ale počkám. Nic není hezčího než okamžik před rozhodnutím. Prodloužit ho do nekonečna. Aby rozhodnutí nikdy nepřišlo a všechno zůstalo otevřené. Všechny šance jsou otevřeny. Zatím se leccos nepovedlo. Dobře, to je riziko. Všechno se povést nemůže. Sázky, které nevyšly.

Červený král. Snad nejsou červený desítky rozhozený. To by mě dorazilo. Kéž by byly v jedný ruce! I když už je to stejně asi jedno. Stovku mít nemůžou, nemají dvacku, a i kdyby ji měli, dvě přece udělám, o trumfovní desítky nemůžu přijít, ale stejně je to svinsky rozložený – vezmu to třeba esem, to je jedno, takhle přijdu večer ke dveřím pokoje, kluk už byl v posteli, myslel jsem, že spí, kradu se po špičkách a zlehka otevírám dveře a najednou uslyším dětský hlásek, jak šeptá: Andělíčku, můj strážníčku, opatruj mi mou dušičku… Znám tu modlitbu, učil jsem se ji kdysi v dětství, ale pak jsem na ni zapomněl a najednou mi ji připomněl hlas mého kluka. Ty nespíš? říkám hartusivě a kluk se zarazil a vytřeštil na mě kukadla. Už jsi doma, táto… Otevírá pusu, chce mi jako něco vysvětlovat, ale neví, jak do toho, až mi ho začalo být líto, tak jsem ho pohladil po vlasech a rychle jsem vyšel z pokoje, ať si kluk v klidu usne, hodil mi tam osmu, mám tedy taky štych, to už máme tři a dvě ještě uděláme, musí přijít s kulema – v jedný ruce nebyly, a stejně se vezu – jsem k smíchu.

Školy nemám, to je pravda, kdepak školy, ale na školení jsem byl třikrát, jednou dokonce celej měsíc. A Stalinovy spisy jsem odebíral, mám je ještě doma v kufru, všech třináct svazků. Na tý třináctce se to zarazilo, na tý nešťastný třináctce, a pak už to šlo všechno z kopce. Přišel ten darebák Chruščov, teď už to můžu říkat, že to byl darebák, prý zachránil mír, ale vodkdy mají revolucionáři hlavní starost, aby zachraňovali mír… Jakejpak mír, dokud nezvítězil proletariát a utištěný koloniální národy na celým světě. Můj kluk byl pes, kvůli mně ho vzali k psům, i když nebyl ani svazák a proklínal vojnu, kudy chodil, říkal – táto, já mám už tý blbárny plný zuby, a ani frajtra neudělal, zdrhl k nějakýmu souboru a brnkal na kytaru a já snil o tom, že budu mít vzornýho vojáka, a on se mi vrátil jako ucho s diplomem z ňáký soutěže estrádních souborů, pěknej pes. Tak nevím, jak chtějí s těma souborama hájit socialistickou vlast proti revanšistům, to je jedno, co nesu, třeba

červenej spodek, dal tam devítku – Kuoni d. Hirt. Kuoni d. Hirt se jmenuje červenej spodek, to bude asi nějaká zkratka, ale jaká, marně si lámu hlavu, co by to mohlo být za zkratku, d., nějaký člen nebo francouzský predikát de, ale proč by to zkracovali kvůli jednomu písmenu, Hirt., třeba Hirtenfeld nebo Hirtenbach, a je to vůbec něco, co je to vlastně Hirt – listuju ve své paměti v zásobě německých slov – Hirt je pastýř, ale je to vůbec německy, to Kuoni vypadá spíš na skandinávský nebo taky starogermánský tvar, co je to platný, když na to musím dát zase trumf. Jdi ven, rošťáku, štěstí jsi mi nepřines, a vyhazuji Waltera Fürsta, sklouzl po hladkém červeném spodkovi a spadl pod stůl. Úslužně jsem se vrhl pro kartu na zem.

Něco, něco tady musí být, co to všechno řídí, stáli jsme takhle jednou na balkoně, opírala se o má ramena, cítil jsem na šíji její dech. Co – ptám se – nejdřív jsem jí nerozuměl a pak jsem se dovtípil, že začíná zase o tom. V neděli předtím mě vytáhla do kostela. Kluk nebyl doma, bylo to o prázdninách, navrhla, že půjdeme někam na procházku. Šli jsme, ale daleko jsme nedošli. Začalo pršet, utíkáme parčíkem, nikde nic a před námi kostel, tak jsme se tam schovali. Oltář byl slabě osvětlen, ranní mše už skončila, několik babiček se sepjatýma rukama sedělo v zadních lavicích. Namočila dva prsty v křtitelnici a udělala křížek, nejdřív sobě a potom mně. Nebránil jsem se, tak hezky se na mě dívala, v kostele bylo temno, venku spustil vydatný liják, sedli jsme si do jedné z předních lavic, byli jsme sami…

Musím s králem ven. Žaludské eso mazuňk, kulovým esem to vzal domů. Přesně tak jsem to čekal. Za mnou – hlásím a vyhazuji karty na stůl. Házejí na stůl své. Červenou desítku jsem dostal. Ale co je to platné, s posledním štychem mám jen čtyři. Budu platit, i když málo. Člověk by se měl vždycky radovat, když v životě musí platit, ale jen málo. Je to, jako když se lacino vykoupí. Je to lepší než brát. Když bereš, vždycky se ti třese ruka. Něco ti hrozí, někdo tě varuje. Tíží tě svědomí. Dávat hodně je bolestné. Ale dávat málo, to je taková legrace. Něco musíš dát, tak dáš, a svědomí je klidné.

Na stole se před ním objevila hromádka drobných. Pardon, zapomněli jsme se dohodnout, jaký hrajeme. Snad desetníkovej, tak dobře. Hra, flek a větší, čtyřicet, sedma dolů je dvacet, tak to bude po dvaceti. První prohrání mě stálo všehovšudy čtyřicet halířů. Jak laciný první krok do neznáma. Jsem s Walterem Fürstem docela usmířen.

vzala mě za ruku, má hebké měkké ruce, i když je často nesnesitelná. Nejdřív jsem té její otázce nerozuměl a potom jsem se dovtípil, už několikrát o tom začínala, vždycky tak neurčitě a zdaleka, ale sám jsem o tom taky přemýšlel, bez ní (a možná, že kdysi předtím o tom mluvila), říkal jsem si , jak budeš vychovávat syna a jak dát smysl…

Sejměte – zaznělo tiše a zdvořile, ale důrazně. Ten člověk snad vůbec nevnímá, pak s ním hraj, utopí tě na nějakém hloupém přehození, neznáme se, tak se asi zpátky nic brát nemůže.

Sejmul a dávám já. Číšník přiskočil k našemu stolu. Sklenky byly prázdné… Je libo, pánové, ovšemže je libo, nemůžeme tu sedět nasucho. Venku prší, přišla skupina nových hostí, živě gestikulují před šatnou a cáká z nich voda. Kolik asi může být hodin

Teď licituju já. První orientační přehlédnutí karet: zelenožlutá směs. Samé zelené a žaludy. Vida, je tu sedma zelená, a sedma žaludská. Že by… jen klid, klid. Osm, deset, král, eso zelený, to by šlo, to by docela šlo. Walter Fürst tu není, ale čert s ním, asi přináší smůlu. Osm, deset, král žaludů, hm… nicht schlecht, nicht schlecht, aber jsou trochu moc nízké a jen čtyři. Riskantní, riskantní na druhou hru. Když budou v jedné ruce trumfy a žaludy, je to flek a vezu se, ani nemusíme hrát. Ty potvoro, Itell Reding tu hloupě čumí docela osamělý, sám, plonkový, ruce sepjaté na meči a varuje, pozor, chlapče… Ale kdypak zase dostanu do ruky dvě sedmy. Nechám to plavat a urazím kartu… ehm…

Sedma. (Tu můžu hlásit směle.)

Mám, a dokonce červenou. Pravda, netrhám a chybí mi desítka, ale je jich pět a navíc ještě dvě esa: kulový a žaludový. Držím, kamaráde, držím, uvidíme, co ty na to.

Držím hubu – copak s tímhle sajrajtem – víš, kluku, dělnická třída – směje se mi do očí a říká, dědo, už zase kecáš, říká mi schválně dědo, i když mi není ještě padesát, pravda, vnučku už mám od jeho starší sestry, ale pro něj, smrkáče, přece nejsem žádnej děda, a byl to dobrej kluk, už jako malýho jsem ho bral na ramena do průvodu, smál se, mával a křičel, ale kluci ve škole ho zkazili, a v učení, a na vojně, já myslel, kdovíjak ho tam nespraví, už když šel na tu vojnu, tak mi dělal starosti, ale tak je to všude, já někdy ani ty naše noviny číst nemůžu, samá kritika, samý úvahy, a pořád nedostatky a obtíže, a ta naše poctivá dělnická věc

babo raď. Drží. Sedmu drží. Lepší. Na malýho vždycky uteču. Sedm, osm, deset, díra vedle díry, ale něco snad koupím, eso, král zelený pryč, žaludským králem ven

Držím

Sto, přicházím do své míry. Chce se mi zase riskovat. Celý život je vlastně riziko. Přijdeš domů, dveře otevřené, skříně otevřené, papíry přeházené, knihy zpřevracené a všude plno světla. Stáhneš rolety, zatáhneš záclony, někdo tu byl, každým okamžikem může do tebe kdokoliv beztrestně pronikat. Čím víc jsem vás znal, tím mi bylo teskněji.

To ti to trvá, taky se bojíš, chceš držet, ale co červený, ty asi máš, máš jich plnou ruku. Cítím ji jako vánek. Pohladí mě po tváři a zmizí. Je a není, není a je. Dotkni se jí. Je. A není to jen tvá představa. Obejmi ji. Je. A neobjímáš jen svůj přelud. Prolni jí a dej se jí prolnout, na chvíli se propadne tvá samota, je tvá, ale je-li i tvá samota tvou představou

Dost

Pas, co jsem se napřemýšlel, jak bych ho z toho dostal, není špatnej, to ne, v kriminálu ještě nebyl ani s partama darebáků necourá, říkám, že dělá jak kat a vydělává, šetří, neutrácí (chce si koupit auťák), ale říká, táto, já si umím vydělat a budu si taky žít, a tam bych si vydělal eště víc a auťáky bych už měl aspoň dva, protože já umím dělat, a říká to tak, jako kdybych já neuměl, já, kterej těmahle rukama

Tak pojďte… a vida, nazdar, kamaráde, tebe jsem potřeboval, žaludský svršek, v pěti, to už vám bude veseleji, Wilhelm Tell, no jó, taková slavná osobnost, ta mi musí přinést štěstí, deset červenejch, tak ty zas půjdeš zpátky a s tebou Itell Reding

Tak by to byla zelená a žaluda pomůže

Ten kluk má štěstí, máme to tržený, co jsem se o tom napřemýšlel. Doma mi vždycky říkali, nic takového není a nemůže být, jsou to všechno hlouposti, ale proč tolik lidí věří a je jim při tom dobře? Když jsem tenkrát kluka nachytal, neřek jsem nic a nic jsem z toho nedělal. Plete mu hlavu, to vím, ale stejně s tím nic nedokáže

Chtěl jsem nést svrška, ale včas jsem se zarazil.

Nesu já, řekl obřadně, aby mě jako včas usadil, a vida, s tím jsem já trouba nepočítal, samozřejmě nese on, no což, uvidíme, vynesl červený eso, biju zelenou osmou a kamarád, to je vlastně jedno, co kamarád, hodil tam červenýho svrška

Když tenkrát umřel Stalin, já to věděl, že to všechno půjde šejdrem, a pak u nás Gottwald, na Stalina strčili psí hlavu, jako co se napáchal všelijakejch zločinů, já tomu moc nerozumím, ale musel přece nějak naučit dělat ruský sedláky, ty byli vodjakživa lenivý, a jak by byli jinak dělníci mohli vládnout, a když kluk říkal, táto, koukej, sundej ten obraz ze zdi, ať tu nestraší, tak jsem se rozvztekal a říkám, hele, na to nešahej, já ho tu měl viset za Hitlera a nebál jsem se a teď – Copak ty tomu všemu věříš, a kluk se smál, hubu na celý kolo, a říká, to víš, že nevěřím, všechna politika je lumpárna. Ale ne naše dělnická, a on se pořád smál, čím dál tím víc se smál

tak teď vyzkouším žaludy, zkusím svrška, devítka, eso. Výborně, chlapci, už máte jen jednu. Teď zase půjdete o trumf. Kulový eso, desítka, trumf, sedm kulí.

Hra nabývala ostřejšího tempa.

Ale pozor na trumfy, už mám jen tři. Vyhnat ještě žaludu a jít o trumf – nebo si trumfnout – pozor – teď se musím soustředit, nebo

Cti otce svého i matku svou, a bylo to. Dnešní děti rodičům nadávají, plivají po nich, okrádají je, podvádějí je a perou se s nimi. Jeden takový synáček, a bylo mu všeho všudy třináct, povídá otci, milý tatínku, proč bych tě měl ctít za to, že sis s maminkou počínal neopatrně?

Ale to je všechno vedlejší. Mě samého někdy posedne taková strašná touha v něco nebo v někoho věřit, věřit bezvýhradně a nedat si svou víru nikým vyvrátit. Všechno se hroutí, černé je bílé a bílé je černé, všechno se potácí, opilé nesmyslností každého okamžiku beznadějného života, i té smrti, k níž tak spolehlivě jdeme a které se bojíme. A najednou uprostřed tohoto chaosu opěrný bod

Trumf! Zelené eso mlasklo výhružně o stůl. Padla devítka a spodek. Výborně – jsou tržené. Teď už zbyl jen jeden. Jen tak tak. Král žaludů – padl poslední trumf, zelený svršek a žaludový spodek. Chacha! Vyhráno. Neste už, co chcete. Červený král, sedma, biju trumfovním králem. A hážu karty na stůl. Přesně to vyšlo. Na chlup to vyšlo. Odvážnému štěstí přeje. Skoro všechno, co dělám, je takovéhle riziko. Vabank. Všechny ty náhody řeší počet pravděpodobnosti. Jenže hráč s ním nekalkuluje. Hráč jen předpokládá, že má x šancí pro sebe a y šancí proti sobě. Vsaď, vyhraješ snad. To x je neznámé, ale i kdyby je znal, kdyby věděl, že x děleno y má se jako 2 : 8 nebo naopak, nebo že x = y, nic by mu to nebylo platné. Protože skutečný hráč v případě 1 : 99 vsadí na jedničku.

Usrkl ze své sklenice, dlouho se hrabal v portmonce a vytáhl ušmudlanou tříkorunu.

Jednu zpátky – čtyři koruny zisku. Vida, vida. Čtyřicet haléřů prohra, tedy tři šedesát čistého zisku. Teď už to bude veselejší. Tvářím se chladně, o nic nejde, opravdu vlastně o nic nejde.

Smrkáč. Zapálil si nervózně se třesoucíma rukama.

Řekneme teď: někdo nebo něco tě varuje. Je čas přestat. Ale ne, to je jen taková legrace. Žena čeká doma na chleba a na okurky a třeba se zrovna modlí. Učí kluka, aby se modlil za tatínka. Tatínek hraje karty a prohrává, protože Bůh nechce, aby tatínek hrál karty. Karty jsou špatnost, jsou to čertovy obrázky. Je to směšné a je to moudré. Nikdo neví a nikdo se nedozví, že jsem tu hrál karty. Ale Bůh tě vidí, Bůh a tvé svědomí, v němž je Bůh.

Ten vobrázek jsem nesundal. Ať říkají, co chtějí. Tak jsem teda dědek a dědkové mají svý vrtochy. Já se nedivím, že od nás, dělníků, utekli všelijaký inkoustové, i když se kdovíjak zapřísahali, já věděl, že od nás zase utečou, hned jak zafouká jinej vítr. Zase pro ně budem špinaví a negramotný. A naše hnutí k ničemu a partaj – já bych plakal, když sedím na schůzi a poslouchám tam ty řeči. Ale sami dělníci jsou vinni. Remcají a remcají, nadávají, nechtějí platit příspěvky. Soudruzi riskovali životy – a oni litujou nějaký tý desetikoruny. Víš, soudruhu, říká mi tuhle od nás takovej frajer ze závodní rady, z účtárny, je socialismus chudej a socialismus bohatej. A my chceme ten bohatej, kde mají všichni všeho dost a obchody jsou zásobený a tak. A já mu říkám, a víš, soudruhu, socialismus, to musíš mít tuhle v srdci, jako to máme my, dělníci, a musíš věřit na svatou dělnickou věc a že revoluce vyhraje na celým světě a všichni chudý budou mít co jíst. A on říká, no jo, ale nejdřív musíme mít blahobyt u nás, abysme mohli dát příklad těm ostatním, a já říkám, v tom to právě je, že se u nás teď každej stará jen o to koryto, na brigádu už nikoho nedostaneš, když mu nezaplatíš, a víš, jak to bylo po válce, měli jsme heslo republice více práce, to je naše agitace, co já nadřel brigádnickejch hodin, a všechno zadarmo, a to všechno, aby naše děti…

Odněkud se plazí divný, popínavý smutek. Vždycky se mi to stává, když se mi něco podaří. Buď přijde série dalších úspěchů, nebo se to zlomí a půjde malér za malérem. Život se sevře, vyjdu do mrazivého podzimního deště, ohrnu si límec a najdu prázdný byt. Všechno je v něm v pořádku, všechno je na svém místě, všechno se zdvořile usmívá, ale je tma. Projdu jedním pokojem, v němž nejsi. Projdu druhým pokojem, v němž nejsi. Projdu třetím pokojem, v němž nejsi. Jsi ve čtvrtém pokoji, ale to není můj pokoj. Z jednoho kouta se dívá mrtvá televizní obrazovka. Přejíždím malátnými prsty stupnici rozhlasových stanic. Někde se řeční, někde zpívají, někde hrajou, někde recitují – stanice splývají víc a víc, je to shluk šumů, jásotu, výkřiků, kvílení, zoufání, je to nesmyslný svět, který se někam řítí a neví kam, ani já to nevím, protože mu nerozumím.

Fořt jsem já. Hm… taková divná karta: čtyři zelený se sedmou – devítka, spodek, eso, čtyři červený se sedmou – osma, devět, spodek a k tomu žaludy, desítka a spodek. Kdybych uměl velkoryse riskovat, nejen tak se držet u plotu, když to bylo skoro jasné (teď už se mi to zdá skoro jasné, když mám za sebou vyhranou hru), ale přece jen jsem měl pět trumfů a čtyři pomocné karty. A teď… buď bych musel koupit od každé barvy aspoň po jedné (a vysoké, mám to strašně nízké), nebo by asi nejlepší byly dvě vysoké červené, dal bych si je jako trumf (to by bylo dvakrát dražší), a pak by záleželo na tom, jak by byly zelené ložené. Esem bych mohl trumfnout, kdyby byly v jedné ruce tři a v druhé jedna…

Sedma – to ti to ale trvalo, kamaráde, žádnou slávu v ruce asi nemáš.

Mám.

Ticho.

Pas.

No vida, dostal jsem to lacino.

jestli mi nezavřou, jinak ten chleba a ty okurky nekoupím, v tom kostele jsem si připadal tak bezpečně, ze stěn vycházel pach zatuchliny, nevím kolik set let staré, smíšený s vůní kadidla, babičky vzadu neslyšně ševelily bezzubými ústy, a tady se končí… tady se nikdo na nic neptá, tady se prosí nebo děkuje, děkuje, ať to dopadne dobře nebo špatně, protože není-li vůle boží, ani vlas…

nevyšlo nám to. Přišla červená desítka a plonkový spodek kulí. A jeje, mám všechny spodky: tady čučí Walter Fürst se zeleným pérem za kloboukem, tady Kuoni d. Hirt s červenou šerpou přes prsa a za ní má trumpetku, asi je to pošťák – nebo lovec? a Rudolf Harras v přilbě s chocholem a v brnění a Itell Reding opírající se o meč. Jenže mít čtvery spodky a žádné pořádné kalhoty ani kabát – vydej se s tím na ulici. Nejsem sebevrah. Něco můžu pustit, mám nahráno. Kamarádi, nic se nedá dělat, zkrátka si zažebrám. Bude to žebrota hanebná, děravá až hanba, jedině červený mám zavřený od sedmi do spodka – zelený eso musí pryč a s ním… Tak kdo půjdete do talonu, Fürst, Harras, nebo Reding? Nejradši bych vás tam viděl všechny, darebáci – je to vlastně jedno, půjde Harras a s Redingem půjdu ven

a Reding už leží na stole tváří k desce.

jakejpak bohatej socialismus, o tom se nikdy nemluvilo, socialismus je přece pro chudý, aby jako chudý něco měli, a tak se to bohatejm vzalo a rozdělilo. A potom, až bude všeho dost pro všechny lidi na celým světě… Kdy to bude? ptá se mě kluk a zase se tak divně šklebí, no kdy, až vyhraje revoluce po celým světě a nebudou už žádný války, protože všude si bude vládnout pracující lid… A táto, kde si vládne pracující lid? No, třeba v Sovětským svazu. A v Číně taky? To se ví, že taky. A proč tedy Číňani tak Rusy napadají… To je jeho, mě, starýho poctivýho chlapa, chytat na všelijakejch ošemetnejch otázečkách. Školy nemám, ale na školení…

Malej.

U mě dobrej, říká obřadně, bylo by to moc velký riziko, podle mě může mít sedum červenejch a nevím, jak to dokáže hrát kamarád.

váhal, váhal, jó, jen tak zabručel, kamaráde, můžeš mít sedum zelenejch, možná že tě tam dáme na žaludy, nebo na kule, podle mý karty

Spodek kulí, eso

a vlastně na tom vůbec nezáleží. Teď už to bude taková myšárna, která mě bude stát maximálně korunu. Jste, chlapi, moc opatrní. Jen buďte, máte asi rodiny, a představte si, že byste při velkém hazardování prohráli dvacku. Mariáš není ruleta. Bože, to je doba, co tam ten chlap může vymýšlet, tak tam něco hodím, to je jedno co. Nemám rád, když se hraje pomalu. Otupuje se pozornost, myšlenky se tříští, rozptylují, a hra chce soustředění. Začíná mě bolet hlava, je tu špatný vzduch. Snad požádat číšníka, aby otevřel okno. Ale asi by to neudělal, venku prší. Pořád a vytrvale. Jít opatrně, přeskakovat louže. Být doma, otevřít první knížku, která ti padne do rukou, a z prvních tří řádek dvacáté osmé stránky usoudit… A co kdyby to byly integrály…

král, kristepane, vůbec jsem zapomněl, že jsem na řadě, snad abych se omluvil, ale to by vypadalo hloupě, hraje karty a spí přitom, dívám se zatvrzele do svého partu, nechci teď chytat jejich pohledy, řekli by, tak nad tímhle tak dlouho rozvažoval, mysleli asi, že nemám žádný kule a přemýšlím o tom, co bych nejlíp odmazal

nepřišlo žádné zjevení ani vidění a tak, vůbec na zázraky asi nikdy věřit nebudu, ale řekněme, že to tedy není bytost, nic, co by si člověk mohl představit, ale v tom chaosu zanikání a vznikání a stavění a bourání prostě něco, uvěřit, že je něco, co trvá z ničeho a v ničem, to jsem si asi přečetl v nějaké knížce, ale o to nejde, všechno

buď abych šel kulema hledat devítku nebo desítku, ale obracet se to nemá, tak radši se zbavím krále červenýho, uvidíme

Bez hněvu duše trpělivá

v očistci snáší tresty časné,

a to, co učí, je tak jasné!

Ještě jeden verš, a ten je na čtvrté řádce, ten už k tomu nepatří. Filozofie odevzdání, filozofie hrůzy, filozofie rezignace

na plavých bocích plachých strání

jediný vteřinový a svírající pohled, eso, spodek, bože, jaká nuda, jak rád bych vám to hodil na stůl a řekl, tady máte každej padesátník, ale nebylo by to „hráčský“ (být „hráčský“, to je v kartách obřad, rituál, to se cení jako čest mezi středověkými rytíři), a pak, lamte si trochu hlavy, zatímco za vedlejším stolkem se bezostyšně objímá mladá dvojice, které do nás nic není, ani nám do ní, vlastně – ani nejsou tak mladí, ale v tom jejich objetí je něco mladého, určitě to budou milenci

a prší, hodinová ručička se posunuje z pětky na čtyřku, protože se dívám na ciferník v odraze protějšího zrcadla, pátý pokoj bude náš společný, pátý pokoj ve světě páté dimenze, tam bych tě mohl potkat v některém sychravém ránu, které patří

tak je zkusíme ještě jednou, červený svršek – Herrman Geszler, drží v ruce jakéhosi papouška

buď to všechno nemá smysl, je to takové beznadějné hemžení, nebo to vzniklo přece jen z něčeho a… necítil jsem nic než ruku, která mě stiskla, je to od ní vypočítaný manévr, ten déšť se jí ohromně hodil, nejprve jsem myslel, že kvůli tomu klukovi ztropím skandál, jak to, že beze mě a za mými zády, neřekl jsem nic, asi se hodně modlili, a jejich Bůh, jejich, tenkrát byl ještě jejich, snad je to tím, že stárnu a že se všichni pořád bojíme, ani snad dobře nevíme čeho

třeba osum, musím trochu klamat, trochu klamat a trochu být sám oklamán, v životě to už jinak nejde, byla to nějaká Bachova fuga v provedení Swingel Singers, která mne přivedla právě k těm řádkům na dvacáté osmé stránce první knihy, všechny knihy jsou první, musel jsem z jejího hřbetu sfouknout prach, prach pokrývá hustou vrstvou nepravidelně poskládané a rozházené papíry, mezi nimiž už velmi dlouho hledám jeden nesmírně důležitý, protože ztracený, v jehož záhlaví velká gotická písmena hlásala

eso žaludů, teď už si to ukázali

to si eště nebyl na světě, a když to porovnáváš, jak to vypadalo, a proti tomu jak dneska… To je, víš, pokrok, říká, to je všude, neporovnávej, jak to bylo kdysi a jak je to dneska, ale jak to je u nás a jak je to třeba v Německu, on tam byl, v západním, ale jsou tam nezaměstnaní. Ale berou větší podporu než ty plat

devět kulí, tak tos vzal za ty pravý, jenže co já tam honem, abych neukázal, radši zelený, hodím jim tam deset žaludů

osum kulí

sakra, abych to nedohrál, tak jestli tam nemá ještě nějakou žaludu

sedma

haha, už došli, jen opatrně

devět zelených. Walter Fürst musí počkat, už mi zbyl poslední, už mi tu jediný zavazuje, poslední zádrhel –

a jéje, ty tam máš králíka, to jsem si teda moh klidně nechat spodka žaludskýho, jestli to máte takhle mrzácky ložený, tak to ještě nakonec vyhraju, takovej zdechlej malej

Zazněly varhany, jestli to ještě patřilo ke mši, ale asi sotva, ta už dávno skončila, možná že si tam jen tak někdo zapreludoval a posvátné tóny vyplnily celou chrámovou loď, sice na nic hrát neumím, jen tak někdy si zazpívám, ale vždycky jsem byl na hudbu citlivý. Cítil jsem na hřbetě své ruky ostrý tlak nehtů své ženy

deset zelených (poslední možnost, buď tohle, nebo už ho tam nedáme)

osum

a vezu se, Walter Fürst se šklebí, dělám na něj štych a prohrávám korunu, což je lhostejné, ale kdybych byl prve nemudroval a netaktizoval a hodil tam právě jeho, usmolenýho spodka zelenýho, a devítku si nechal, tak mě tam nedali a vyhrál jsem to. Podruhý s ním tedy prohrávám, chvála bohu, jsou to malé prohry, ale hodně malých proher nezachrání jedna velká výhra, člověk se nemá rozčilovat nad maličkostmi, vstanete ráno a neteče voda nebo nejde elektrický proud, v tramvaji vám schází deset halířů na lístek, tramvaj zatahuje, spěcháte, skočíte do jízdní dráhy na červenou a platíte pokutu, zpozdíte se o deset minut na velmi významnou schůzku, při obědě vyšplíchne mastná polévka na ubrus, začne vás pobolívat zub, z ničeho nic se dalo do deště, ačkoliv jste jen v košili, oprava vašich bot není ještě hotová a vedle v obchodě, kde na počkání zhotovují patentní klíče, mají inventuru. Celkem se nic nestalo, a na vás padá celé město, proklínáte život, svou práci, své přátele, a kdyby v jedné z takových vteřin vám někdo šikovně vtiskl do ruky revolver, s chutí se zastřelíte.

Ještě jednou, pánové, a tentokrát nečeká ani na obvyklé pokynutí hlavou, vůbec nic, zkrátka, neprojevují dostatečný odpor, a proto souhlasí.

všelicos pochopím, dovedu si představit veličinu nesmírně malou a naopak nesmírně velkou, ale vždycky musí něco vznikat z něčeho a něco se převrací zase v něco, ale nedovedu pochopit něco, co vzniklo z ničeho nebo co se obrací v nic. Snad je to příliš silný návyk trojrozměrného myšlení, i tu čtvrtou dimenzi si jakžtakž představuji, ale pořád je to konkrétní vztah, i když v těžko pochopitelných podmínkách. Říká se, že smrtí člověk přechází v nicotu, to ale není pravda, jedině snad ve filozofickém smyslu, když člověk přestává existovat jako živá bytost. Ale ani to není hlavní: člověk přestává myslet. A tady je to: ztrácí se spolu s ním všechno, co ho činilo schopným myšlení, nebo schopnost myšlení (říkejme tomu lidově duše) trvá a máme tu tak zvanou nesmrtelnost duše. I ty největší skeptiky donutí smrt nějaké blízké bytosti věřit v nesmrtelnost duše. Najednou tu nemá zůstat nic z člověka, který vyplňoval můj život. Ten člověk se nějak přelil do mého vědomí. Je se mnou. A je tudíž nesmrtelný. I když…

takhle mizernou kartu jsem ještě neměl. Hnus. A sám jsem si to rozdal. Devět, deset, spodek (a jeje, zase Walter Fürst, s tím teda určitě prohraju), zelených sedum, osum, král žaludů, spodek, eso červený, deset, svršek (Stüssi d. Flurschütz) kulí. A ještě na zadáku. Tedy pánové, tentokrát pasuju jak brno, hrajte si, co chcete a jak chcete. Čau.

mně ti Číňani nejdou z hlavy. Jednou eště jako mladej kluk jsem čet ňákej román, nebo co to bylo, takový povídání o žlutým nebezpečí, že jako Asiati potáhnou do Evropy jako onehdá Tataři, že to musel Jaroslav ze Šternberka zachraňovat, a že zaplavějí Evropu a že s ní bude konec. Tenkrát mě to vylekalo, já byl hloupej kluk a všemu jsem věřil, co jsem čet. A tak na jednom školení jsem si na to vzpomněl a po přednášce o koloniální otázce jsem se přihlásil s dotazem, jako že jsem to čet v jedný buržoazní knížce, takovej drb, a aby nám to soudruh referent vysvětlil a ten – jo, sedma, to mám, z povinnosti, v kartě mám úplný hovno – řek, to že je teorie imperialistů, taková rasistická a fašounská, a taky že kolonizátoři takhle strašili lidi, aby ospravedlnili svý koloniální panství, a že lidová Čína je mírumilovnej stát, kterej nechce nic než svý území Tajwan, to že jim americký piráti uloupili

není to špatný, ale moc děr, velkej by snad z toho byl, ale plonkovej červenej král a spodek žaludů, a sedum, spodek kulí

dost

asi jsem unaven, necítím se dobře, stárnu, rád sedím doma, v teple, žena prostírá na stůl, kluk mi vyleze na klín a mně se nechce myslet a hledat a poznávat, chtěl bych už jednou mít pokoj, tohle je to, a za tím už není třeba nic hledat, ne proto, že za tím nic není, ale že tohleto je všechno, a všechno je Bůh –

pas, pas, kamarádi, už jsem vám řek, dělejte si, co chcete – ohne mich – bude to zbytečná hra, budeme se půl hodiny tahat o desítku, a i kdyby přestalo pršet, slunce už dnes nevyjde, je příliš pozdě. Do ulic se začínají vkrádat černé stíny. Obchody se budou zavírat, budou se zažehovat pouliční lampy a já tu skončím tenhle nudný hazard s šestákovým rizikem a půjdu poslouchat varhany při večerní mši nebo bigbítovou skupinu, sledovat pozdní chodce v parku, pozorovat dvojice ve frontě před pokladnou kina, uhadovat dramata za zataženými záclonami osvětlených oken ve vysokých patrech domů. Na křídlech telefonní linky nahlédnu do čtvrtého pokoje a půjdu tam, kam chodí lidé, kteří jsou sami (totiž všichni jsou sami, ale většina lidí si to neuvědomuje), do samoty. Samota na mě doma líně číhá jako měkká kočka, shodím ji z pohovky a sednu ke stolu. Dnes je n-tého x roku y. Toto památné datum si musím zapamatovat pro celý život, protože se už nikdy nebude opakovat.

a eště takovej dokup, kdepak červený, špatný žaludy (i vo tu desítku můžu přijít), malý kule, neznám dvě dvacky, udělají stovku, dejte nám pokoj, snad z toho střesu malej, pravda, posranej malej, ale co se dá dělat, oba vršky pryč – tak malej, dva bratrský národy, když se spojí, tak žádná síla na světě, to říkal ten referent, ale teď je to nějaký divný, pravda, noviny o tom moc nepíšou, ale já kvůli tomu nemůžu spát, když ta

dobrej

není to moje hra, pánové, ale ať se trochu rozcvičíme, mám všechno aspoň po dvou, malý, velký, co kdo ráčí –

Flek

no jó – musím držet hubu, tak to bude po koruně, vlastně je jedno, s čím pudu, je to všechno stejně blbý, devět žaludů, kluk si přived kamaráda, takovej brejlatej s dlouhejma vlasama (já je nemůžu cejtit ty máničky), ale chytrej jak vopice, a tak se kecalo a dostali jsme se na ty Číňany a já se ho ptám, co s nima je, a von, že říkají, že jsou chudý a bohatý národy a že se to musí rozdělit jako mezi chudý a bohatý lidi, a že říkají, že Rusové zradili revoluci a jsou revizionisti, že se spolčujou s imperialistama, protože jsou taky bohatej národ a nechtějí těm chudejm pomáhat, a proto se zřekli Stalina, a Lenina že jen tak mají plnou hubu, ale že Lenin říkal, že světová revoluce vyhraje, jen když se toho chopí koloniální národy, a můj kluk říká, co, vole, blbneš dědkovi hlavu, a já, ty usmrkanče, když mluví chytrý lidi, tak mě nech aspoň poslouchat, buď tak laskav

spodek

a bylo by to řešení. Pak by všechno mělo smysl, i že kvetou třešně a Němci prohráli válku a já vystudoval na inženýra a stavím domy a oženil jsem se a mám chlapce a půjdu kupovat chleba a okurky a prohrávám v kartách, to všechno není řetěz náhod a nesmyslů o to nesmyslnější, že mě zítra praští cihla a nic nebude, protože mi bude jedno, jestli třešně potloukly kroupy, Němci válku vyhráli, já dělal přidavače, zůstal starý mládenec a vyhraju třikrát za sebou dvě sedmy, lepší trumf a z toho dvakrát flek a jednou větší. A zatímco

králík, zkusím červený eso, nerad bych to zbabral, je to moje hra, řekli by, vytahuju se, ale není to s ním tak zlý, je jí všude plno, probíhá po klávesnicích jako lehké mrazení v zádech, splývá v bílých závojích po zapaspartovaných fotografiích, plouží se po stojanech s knihami, číhá v magickém oku rádiového přijímače. Pokusím se jí naslouchat, několik něžných měkkých tónů, nejsou její, nezpívají, přeskakují z vlny na vlnu vřeténkem vibrující příze

devět

král

to toho vím. Zkusit ještě jednou, je to riskantní, mohl by si odmazávat, nebo, ale vždyť je to jedno, spodek, tím se odkryju kamarádovi, a dosedne plnými křídly na stůl. Několik vteřin. Občas. Polaskám hřbety knih, které tu odevzdaně čekají, až budou listovány a provívány čeřícím vánkem z pootevřeného okna, několik bílých stránek vědění? myšlení? víry? a nebo jen bezbřehý cit, který se neumí a nedovede vyslovit, citát sama sebe, zapadlých pergamenových desek zpomaleného času zalitého sluncem (symbolismus devadesátých let, napsal mi jeden přítel na okraj jedné mé prózy). Už mlčím, nevím, nevěřím, nejsem: miluji

deset, eso žaludů, kamarád si odmazal a vrtá mi to hlavou, ty chudý a bohatý národy, prej, to sem čet v novinách, je na světě tři miliardy lidí a z toho jen jedna miliarda se pořádně nají a ty ostatní hladovějí, my dělníci přece musíme chtít, aby nikdo nehladověl, a my jsme nejen sytý, my jsme přežraný, a tamty hladovějí, a tak na nás mají vztek, já myslím, že by Rusové těm Číňanům měli tu Sibiř dát, když je tam prej plno úrodný půdy a oni by si ji obdělali

možná, že je to brzy, ale do štychu kamaráda pustit nesmím, áále –

sedum žaludů

a je tam

dřív ten život měl jakýsi řád, zákonitost, lidé se brali v kostele, křtili děti, v neděli chodili na mši, slavili Velikonoce a Vánoce a četli si Bibli, taky máme doma Bibli, žena si ji přinesla z domova, nikdy jsem se do ní nepodíval, až tenkrát, jak jsme byli v tom kostele (jak nás tam zahnal ten déšť), na druhý den jsem přišel ze směny brzy domů, žena s chlapcem někam odešla, a trochu jsem si v ní listoval. Starý zákon, samá historie a pohádky a oběti, žalmy, Nový zákon, evangelia, ale kolik známých věcí, tolik známých věcí, nikdy jsem bibli nečet, na náboženství ve škole nechodil, do kostela nechodil, a Bibli znám. Ohromilo mě to, jak to, že to skoro všechno znám a někde skoro doslova

deset – a je to –

neznám

po koruně, věděl jsem to, po koruně, kolik asi Číňanů by se navečeřelo za to, co já tu za večer prohraju v kartách, bylo by třeba lidi vyzvat k velký oběti, ale jestli s tím budou souhlasit, lidi chtějí klidně žít, já se až divím, jak často staří dědci vzpomínají na Rakousko a jaká to prej byla báječná doba, když byla za dva krejcary houska s buřtem, ale to snad není hlavní, dneska si zase lidi víc vydělají, ale hlavně že nebyly žádný války a vůbec se zdálo, že už nikdy žádný nebudou, ale války nebudou, až zvítězí světová proletářská revoluce, a to asi nebude bez válek

myslel jsem si, že je to zjevení

a kluk říkal, fotře, ty to žereš jak náboženskej obřad, to víš, že jó, jak myslíš, že by byli jinak hladoví dělníci s holejma rukama, věda, ty říkáš věda, ale bez pevný víry ve vítězství proletariátu a učení Marxe a Lenina by… To samý melou ty Číňani, oni říkají spisy předsedy Mao, já nevím, Mao, a proč se Rusové bojí (říkal ten kluk jako takovej blbej fór, že zakázali kočky, že maji šikmý voči a dělaji mao mao), že reformujou školy, copak já se v tom můžu vyznat, když mám pět obecnejch, zkrátka věřej v toho Maocetúna, nebo tak, je to prej dobrej soudruh

zkrátka, každý to už někde slyšel, celá naše kultura, naše denní rozhovory, naše knihy, naše filmy, všechno je prosáknuto biblickou mluvou, je to tisíciletá kultura, a až dosud žádná idea nedovedla natolik sjednotit lidstvo, snad také krví a železem, ale každá idea v lidských rukou, a bylo by to

plná slunce, tmavý pokoj prosycený sluneční září, která je ve mně, a právě v tom okamžiku napíšu svou nejkrásnější báseň – nejkrásnější, protože neposkvrněnou slovem, zvukem, znakem: přede mnou září čistý bílý papír

Byl na něho pohled. Jak rozdával. Jako by plnil nějaký obřad(vůbec jsme si počínali neobyčejně korektně a precizně dodržovali všechna pravidla i vnější ceremoniál. Ještě nebyla rozdána ani jedna hra, aby nebyla sejmuta třetím spoluhráčem, rozdávalo se principem třikrát po pěti, talon, a znovu třikrát po pěti. Připomínalo to ony hráčské skupiny, v nichž už nepatrné porušení ceremoniálu se vysoko pokutuje. Snad to bylo hlavně tím, že jsme se neznali a všichni byli celkem slušní mariášníci)

Měl bych licitovat, ale z takovýhle karty, jedině doufat, že v talonu budou dvě žaludy pokud možno s trhákem, ale i tak jsou tu dvě desítky skoro nekryté, zelená s devítkou, červená se spodkem, malýho bych mohl zaplatit rovnou bez hry, ale povinnost je povinnost

mám sedmu

mám

pas, já pasuju, a co zadák, zadák nějak váhá

Ta Bible nebyla katolická, ale kralická, českobratrská, a žena je katolička, ale tohle už jsou odstíny, v kterých se nevyznám, a taky jsou mi lhostejné a trochu směšné, člověk se natrápí a hledá a pochybuje a nalézá stopy, paprsek světla, a zase upadá do temnoty, je Bůh, nebo není, a když konečně uvěří, nebo si aspoň myslí, že uvěřil, tak mu řeknou, no dobře, a kterou z padesáti křesťanských konfesí (jestli jich není víc) si vybereš, a to ještě za předpokladu, že sis vybral jediného Boha, kterého mají i izraelité, mohamedáni, myslím, že i buddhisté a brahmanisté, všichni věří trochu jinak a mají trochu jinou službu, mně se nejlíp líbí českobratrská Bible, pravoslavná mše a gotické katedrály, ale na tom všem snad –

pas

to ti to trvalo, ale něco asi máš, jinak bys –

budu si muset něco přečíst od toho Maocetúna, jednou už jsem se na to ptal u nás v knihovně (to ještě když to nebylo tak rozhádaný) a holka mi přinesla nějaký básničky, jenže básničky, to pro mě není, tomu nerozumím, já jsem měl rád ve škole Písně otroka, ale to čínský básnění, to je takový asi jako ta jejich muzika, takový mňoukání, mají holt jiný gusto, třeba by se jim zase nelíbil Valdauf

stovka na pět trumfů, to je riziko, a bez desítky, pravda, s dvojím lajerem, jenže těch sedum, osum, devět kulí, to můžou pro ně bejt tři štychy a všechny s mazuňkem, podle toho, jak je to ložený, a tak můžu bejt skoro jistej, že pouštím jednu trumfovnici, obě kule a minimálně jeden mazuňk a to jsou čtyři a stovka je v troubě, a proto

sedum zelenejch,

u mě dobrý

u mě taky

a dostanu po třiceti halířích, co je doma, je doma.

Zaplať pámbu, že se aspoň nehraje, taková hudlárna, a bylo by to po čtyřiceti, jenže ten bílý papír mi nejde z hlavy, je to symbol a je to odkaz, logická tečka za vývojem (tuším, že Blok má báseň, kterou tvoří jediné slovo – nebo jediný verš, nevím přesně), v literatuře mlčet znamená rozhodně víc než mluvit a síla moderního autora nespočívá v tom, kolik děje vměstná na pět set stránek, ale kolik podtextu dokáže zhustit do stopadesátistránkového románu, a toho podtextu tam musí být víc než toho děje na pěti set stránkách. Ale podtext se musí umět číst, vyžaduje čtenáře, který nemá daleko k autorovi, musí je spojovat nejen společná duchovní atmosféra, ale také přibližná duševní potence, a právě takového čtenáře bych musel najít, aby si z prázdného papíru vyčetl báseň. Jenže všichni si myslí, že píšou pro dějiny, a je poněkud choulostivé odkázat dějinám bílý list, i když je to současně ten nejpříjemnější odkaz: velevážení soudruzi potomci, napište si tam, co chcete, my vás nespoutáváme okovy dědictví, tak jako naši poněkud těžkopádní předkové spoutávali nás, a Fořt jsem já a kartu mám tak mrzáckou, že se z ní dělá špatně, vůbec nic v ruce, dokud se nesehraje nějaká figura nebo něco pořádnýho, tak to bude pořád takováhle vojtěška a budem skládat hry

ty červený vypadají pěkně, že bych zkusil stovečku, pravda, zelený nejsou valný, devět, deset, devítku žaludů pryč, kule, eso, král a trumfy devět, deset, mariáš, eso, ne, opravdu to nevypadá nejhůř

dostal jsem se do debaty s jedním ateistou, byl to lišák chytrej, sečtělej, a ten říkal, řekněme, že všechno ospravedlňuje existenci Boha, lidské utrpení, všechno je tu k něčemu dobrý. Ale jak to, že Bůh dopouští, aby se v jeho jméně lidé navzájem vyhlazovali? Jak odůvodnit staletí náboženských válek, kdy se lidé vzájemně obviňovali z nejhorších zločinů, a přece věřili všichni v jediného křesťanského Boha? To je od ďábla, namítám ze svých povrchních znalostí teologie. No jo, jenže ďábel do křesťanství nepatří, křesťanství je náboženstvím jediného Boha milosrdného a všemohoucího, který krví svého syna prvorozeného vykoupil prvotní lidský hřích. A ďábla si křesťané vypůjčili z jiných orientálních náboženství, která logičtěji uznávají bohy dobra a zla a tím vysvětlují existenci zla na světě, což vlastně křesťané pořádně nedokážou. Ale Bůh je zřejmě víc než všechny církve a rituály a všechno hemžení lidstva, protože to všechno je nic, které se v nic obrátí, ale Bůh je něco, co obsahuje existenci všeho, všeobjímající lásku, svědomí a morální principy, podle nichž se má žít, nechce-li se člověk taky obrátit v nic. Jenže to jsou zase jen slova, namítal ten ateista, z kterých si lidi udělali fetiše a potom se jich začali bát. Co je to nic – nic je něco tak nekonečně malého, že to už prakticky není, je to konečné nekonečno, které dovedou současní fyzikové docela dobře vysvětlit; a co je něco, něco počíná v bodě, kde nic už přestává být nic a stává se něčím. A něco může zase narůstat, až bude tak nekonečně veliké, že bude všechno (zase konečné nekonečno). Takže vlastně nic a něco a všechno je jedno a totéž, jedna podstata. Někteří mudrci právě tohle nazývají Bůh. Klidně, proč ne, může se tomu říkat tao, nirvána, bůh, absolutní idea, materie, jak chcete, je to pořád jedno

sedma

mám, nic nemám, ale nebudu takovej škrob na forhontě, abych si dal zaplatit pěťák, a červený neznám, jak to s nima vlastně vypadá

jestli tomu budu rozumět. I když si pořád opakuju, že to musí mít člověk v srdci, ve svým dělnickým srdci, ale teď kolikrát nevím, srdce si nějak neví rady, neví kudy kam. Všude se moc řeční, moc filozofuje, moc se všechno rozebírá sem tam. To na školení, to bylo něco jinšího, přišel referent, to se ví, neuměli to všichni stejně, některej byl nezáživnej až běda, ale většinou to uměli přiblížit nám dělníkům, a študovaly se Dějiny VKSb, Otázky leninismu a Deset let od soudruha Gottwalda a ještě všelijaký brožůry. Ty Číňani prej říkají, že se mají študovat jen spisy toho jejich Maocetúna, možná že jim to všechno taky nějak tak vysvětlil, aby tomu rozuměli dělníci a rolníci, a tam je to zvlášť třeba – když mají to divný písmo, samý klikyháky, a hlavně aby věřili ve světovou revoluci a ve vítězství proletariátu na celým světě, a tomu bych já rozuměl – jenže – a to je ten můj zatracenej kluk. Přeci jsme vždycky říkali, že to děláme pro naše děti, aby se měly jednou děti dobře, to jsem vždycky říkal nebožce, ještě když mě hudlila, ty si s tím furt hraješ a jednou se ti to nevyplatí, zavřou tě a já tu zůstanu bez halíře. A to bych lhal, vždyť on se kluk má dobře, ani ženit se nechce, ale úplně se mi odcizil. Je dělník, ale v srdci nemá vůbec nic dělnickýho, on už ani ty naše noviny nečte a ze všeho si dělá srandu a nejvíc ze svýho starýho táty, kterej

lepší

ach jó, lepší nemám, to máš ty, ale mám tě pustit, když už jsem začal licitovat, zadák nemá asi nic, malýho hrát nemůžu, ale

mám

sto

mám

sto se sedmou

mám

lepších sto

mám

lepších sto sedum

že bych ho pustil, sedmu asi má, vůbec může mít sedum trumfů

mám

tak hrajte, procedil skrz zuby zdvořile, ale tvář měl zkřivenou, zkazil jsem mu stovku a teď prohraju flekovanej malej, to jest po koruně, snad to kamarád ocení, držel jsem červený místo něho, nastavil jsem kůži, což je úděl poezie nastavovat kůži. Honí se v tobě myšlenky ošklivé jako špinavé mraky na spadnutí a chvílemi světlý paprsek – a doluj v té směsi. Lidi čekají na světlo, ale shůry světlo nepřijde. Světlo musí mít lidi v sobě a vynášet je na povrch. Když se dělá „černá“ literatura a „černé“ umění, tak to vůbec není zlá vůle těch, co to dělají. Vyjadřují sebe a vyjadřují svět. Nešťastně se zamiloval, utekla mu žena, umřelo mu dítě, tak co s tím leze na boží světlo. Miliony jsou nešťastně zamilované, milionům utekly ženy nebo je zradili přátelé a milionům umřeli jejich nejbližší. To je biologický zákon všech mizerných dob. Obyčejně to člověku trvá půl života, než se probudí a pochopí, že se narodil v mizerný době. Tu první půli věřil, že je to nejslavnější doba světových dějin. Lidstvo stanulo na prahu vesmíru a na prahu kolektivní sebevraždy. A totéž platí o mně. Ale tentokrát provedu sebevraždu důstojně, lordsky, i když naruším ceremoniál.

Je to malej. Odkládám sedum osum zelenejch, je to úplně jedno

u mně dobrej

– – – ffflek –

a od vrška a krále zelenýho půjdu esem ven. Zde mě máte, ukřižujte mě, dostanete každý po koruně

to koukáte, kámošové, a za trest si rozdá, za trest, všechno se dělá za trest, a protože všechno působí, jako kdyby se to dělalo za trest, vymysleli si lidi mýtus o prvopočátečním hříchu, za nějž byli potrestáni prací – v potu tváři chléb svůj – trest je vykopávat brambory a pást husy, stavět domy a šít boty, malovat obrazy a skládat písně, hrát na housle a psát knihy. To všechno je trest, i kdyby sis tím nevydělal ani na slanou vodu. Snad to vyvažuje rozkoš z tvorby, ale to je perverzní rozkoš. Představit si, co cítí čtenář při četbě prvních stránek tisícistránkové knihy a co cítí autor, když ji začíná psát, a knihy se vrší na policích

nemůžu nic – pas – ode všeho kousek, žádná sedma, nic pořádnýho v kartě

strach, já nikdy strach neměl, ani za okupace, a to se všichni báli, čeho, to bych ani nemoh říct čeho, ale tak, že se někde něco stalo, co se nedá napravit, a že na to všichni zatraceně doplatíme. A nejhorší je, že si o tom nemám s kým popovídat. Ani starý soudruzi nechtějí povídat, není jim do řeči, a s klukem už to vůbec nejde, ten by řek – dědku, že tě to baví lámat si hlavu s blbostima. Protože pro něj jsou blbosti to, s čím se starám celej život.

vlezte mi na záda, bráškové – taky pas –

tak já tam vlezu, aby se to neskládalo, ne že bych něco měl, to jsem si moh myslet, dokup za všechny prachy, osmu zelenou a červenou pryč a je to sedum žaludů

u mě dobrý

flek na hru – a – na sedmu (na tři trumfy a mám vysoký karty, všechny barvy po dvou, dvě esa, ále, ať se hraje) taky

ale dá se věřit v něco, co je vlastně nic, jsem mu namítal, a on na to, no právě, jedině na to, co je nic (a všechno), se dá věřit, protože se to nemění, neztrácí to nic ze své podstaty, protože nic je pořád nic a všechno je pořád všechno a ostatní je mezi tím, a tedy vlastně v tom. Jenže to jsou pojmy, které visí ve vzduchu, přesněji v naší hlavě. A my si je představujeme jen konkretizované. Tak jako když někdo řekne veliká hora, tak si nepředstaví kopec 20.000.000 metrů vysoký, ale třeba Mont Everest nebo Mont Blanc. „Nic“ si dovedeme představit jen tam, kde předtím bylo něco, když to zmizelo, tak tam zbylo nic, a tak je to i s Bohem, taky se všichni snaží, pokud v něho věří, si pod tímto pojmem něco představovat – tak třeba nekonečně dobrá bytost, ale nekonečně dobrá bytost nic není, a tak to pozměnili na nekonečně dobrý člověk, ale nekonečně dobrý člověk nemůže být Bůh, proto má křesťanství ještě Krista, který je člověk i Bůh současně a zároveň není ani jedno, ani druhé. Smyslovější křesťanství věří spíš v Krista, protože to je víra konkrétnější, Bůh je vlastně přejat z židovského náboženství a to je metafyzičtější, duchovnější, transcendentálnější. „A nemůžu prostě říci věřím, protože se musí v něco věřit, má-li mít život smysl, zkrátka uvěřil jsem a hotovo.“ Ale můžeš, klidně můžeš, jenže i když to řekneš tisíckrát, nebude to pravda, protože abys prostě uvěřil, nesměl bys o tom pochybovat, a ty nemůžeš nepochybovat, protože jsi okusil ze stromu poznání. Mohl bys celý život strávit v zoufalém zápase o víru – ale nebylo by to nic originálního ani nic výjimečného, takových lidí už před tebou bylo hodně a byli mezi nimi největší géniové lidstva.

nesu si sám – eso kulí – sedum, devět

někde nějaká chyba. Těžko říct kde. Moc lidí jsme brali do strany a moc jsme jim důvěřovali, hlavně těm, co nebyli z dělnický třídy, to byla určitě chyba. A taky jsme se neměli slučovat se sociálníma demokratama. A Stalin se neměl popravovat, ať už to s ním bylo, jak chtělo. Ten Chruščov nadělal moc neřádstva. Měl to po něm vzít někdo jinej, nějakej starej revolucionář jako Molotov nebo Malenkov. A neměly se dělat kamarádšofty s kapitalistama. A měla se znova založit internacionála a aby všichni poslouchali jednotný vedení, jako všichni komunisti na celým světě. A ty Číňani si měli udělat nějaký jiný písmo, abysme jim rozuměli. A mělo se uchovat to nadšení, jako bylo po válce, kdy všichni chodili zadarmo na brigády a byly všelijaký ty mládežnický stavby. A Stalin se měl nechat v mauzoleu a Gottwald taky

eště kule

osum

desítkou to vemu domu, a co tyhle

eso zelený, a vida, pán nezná, spodek žaludů, kamarád přimázne devítku, tý sedmě bude asi horko

a plesniví. Ten zápach plesniviny mě vždycky deprimuje. Kniha, která je v soukromých rukou, má naději, že bude přečtena jednou nebo dvakrát, a možná že ji vůbec nikdo číst nebude. A velká většina knih z knižního trhu se dostává do soukromých rukou. Autor tedy píše knihu proto, aby ležela, prášilo se na ni a plesnivěla (pokud nebereme v úvahu, že za ni dostal peníze, že na ní vydělal tiskař, vazač, nakladatel, knihkupec a tím vlastně splnila úkol, který má každý výrobek na trhu jako zboží). Ale autoři většinou žijou v přesvědčení, že jejich kniha lidstvu strašně moc přinese. V tom jsou velice na omylu: nepřinese ani setinu toho, kolik mu poskytne úspěšný fotbalista na světovém šampionátu, když vsítí zdařilou branku. Spisovatelé by si měli uvědomit, že za prvé knihy píšou pro sebe, za druhé že je vydávají pro své potěšení (když už jim nezáleží na honoráři), za třetí, že se knihy prodávají proto, aby přinesly obživu sazečům, vazačům, výrobcům papíru, nakladatelským redaktorům a knihkupcům. A za čtvrté, že se knihy čtou: za a) z povinnosti, za b) ze známosti s autorem, za c) pro potěšení a z dlouhé chvíle (nepatrný zlomek čtenářů), za d) náhodou. Tuším že každou minutu (nebo každých pět minut) na světě vznikne jedna nová kniha. Kolik knih se dá přečíst za celý život? Za předpokladu, že dotyčný začne číst od pěti let, dožije se pětaosmdesáti a přečte za rok 150 knih (rekordní čtenář, který musí mít zaměstnání takového druhu, aby mohl číst 6–8 hodin denně), přečte za celý svůj požehnaný život 12 000 knih. Což je počet svazků průměrné střední (spíš menší) veřejné knihovny. A odtud touha po rajské době, kdy básník přinese své milence čistý list a ona bude vychutnávat krásu básně, která se na něm zrcadlí

kule dvacet

eso

osm

kamarádovi je snad jasné, co má dělat

spodek zelenej

král (padla trumfovní desítka), kamaráde

sedma

žena o ničem neuvažuje, nepře se, vždycky jsem se tomu divil, nikdy se se mnou o tom nepouštěla do diskuse, vychovali ji tak od malička, prostě věřila a nechápala, že je možné nevěřit, možná že se nikdy nedostala do situace, v níž se ztrácí víra, ale možná taky, že byla vnitřně uzpůsobena k víře a nic ji nedovedlo rozkolísat, jenže se mnou je to právě naopak, sháním důvody pro i proti a myslím si, že má víra bude pevná tehdy (nesmím zapomenout na ty okurky a chleba), až vyvrátím všechny námitky proti ní. A mně se líbí to, co je pro, ale i to, co je proti, rád bych věřil, ale ještě radši bych nevěřil, totiž, rád bych věřil, že věřím, ale nevěřím

kamarád už trumfy nemá, mázne zelenou desítku, tak tak, jen s ní domů, devět trumfů a sedmička se nám, chudinka malá, potí, protože to, co se nakonec dostane na papír, je odvar, odlesk, destilát, něco nesmírně ubohého a chudozubého ve srovnání s tím, co bylo v hlavě: nejkrásnější knihy budou napsány teprve, až se lidé naučí mechanicky snímat myšlenky přímo z mozku, obrazy, pojmy, logická zřetězení, sny, vědomí, podvědomí a tisíce meziprocesů, které zatím neumíme ani pojmenovat. Lidé jsou mnohem zajímavější, než by se dalo soudit podle toho, jak o sobě mluví, spisovatelé toho měli před svým duševním zrakem daleko víc, než dovedli vypovědět, celá potíž je v tom, že člověk se nedovede sdělit jinak než slovy – mluvenými nebo napsanými – a pak ještě barvami, tvary, tóny a pohybem. Slovům rozumí sotva čtyřicet procent všech lidí a tónům, tvarům a barvám tak asi patnáct a ještě jsou v těch procentech zahrnuti i ti, kteří tvrdí, že rozumějí, nebo si to myslí, ačkoli to není pravda. Umění se potuluje po nejzávratnějších dráhách a nejspletitějších cestách (kolem pobíhá dav a naříká nad jeho nesrozumitelností) jen proto, aby se stalo aspoň trošku pochopitelným

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Alternativy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.