Triáda

Anne na balkoně bytu na Merwedeplein, květen 1941
Margot chtěla vyfotografovat babičku a náhodně zachytila Anne

První stránka příhody „Neděle“ z 20. února 1944

Anne Franková

Povídky a příhody ze zadního domu

První stránka povídky „Víla“

Annin pokoj, kvůli filmování dočasně zařízený podle pokynů Otty Franka a Miep Giesové

Anne Franková

Povídky a příhody ze zadního domu

Z nizozemštiny přeložila

Magda de Bruin Hüblová

Triáda

Text © 1949, 1960 by Otto Frank, 1982, 2013

by Anne Frank Fonds, Basel

Photography © Anne Frank Fonds (Basel)

Photography on pages 8, 11 and on the book jacket

© Anne Frank House, Amsterdam / Allard Bovenberg

Photography on the book jacket

© National Archives in The Hague / Wim van Rossem

Translation and commentary

© Magda de Bruin Hüblová, 2020

ISBN 978-80-7474-291-0

ISBN (PDF) 978-80-7474-300-9

ISBN (ePub) 978-80-7474-301-6

ISBN (mobi) 978-80-7474-302-3

Kniha vyšla s finanční podporou

Nizozemského literárního fondu

(Nederlands Letterenfonds).

Anne Franková

Anne u sekretáře v bytě na Merwedeplein, 1941

Úvodem

Anne Franková (12. 6. 1929 – únor 1945) pocházela z Frankfurtu nad Mohanem, z liberální německo-židovské rodiny. V roce 1933, po nástupu Hitlera k moci, Frankovi přesídlili z Německa do nizozemského Amsterodamu a nastěhovali se do bytu na náměstí Merwedeplein 37 v jižní části města. Po německé okupaci Nizozemska v květnu 1940 a postupném zavedení protižidovských opatření musela Anne i její starší sestra Margot přejít v rámci segregace Židů od podzimu 1941 na Židovské lyceum v uličce Voormalige Stadstimmertuin u řeky Amstel. Z obavy před dalším pronásledováním připravoval otec Otto Frank (dcery mu říkaly také Pim) už od roku 1941 v tzv. zadním domě, tedy přístavku přiléhajícím zezadu k budově jeho firmy na kanále Prinsengracht v centru města, pro svou rodinu úkryt. Když byla v červenci 1942 šestnáctiletá Margot nečekaně povolána k „pracovnímu nasazení do Německa“, výzvy neuposlechla a čtyřčlenná rodina se do úkrytu urychleně přesunula hned druhý den, 6. července 1942. O týden později se k nim přidala tříčlenná rodina Frankova obchodního společníka van Pelse (rodiče – Anne je nazývá také „pán“ a „milostpaní“ – s dospívajícím synem Peterem) a v listopadu 1942 pak ještě třiapadesátiletý zubař Fritz Pfeffer, kterého ubytovali v pokoji s Anne. Osmičlennému osazenstvu úkrytu pomáhali zaměstnanci Frankovy firmy: ředitelé Johannes Kleiman a rodák z Vrchlabí Victor Kugler, sekretářky Miep Giesová (s manželem Janem) a Bep Voskuijlová. Přesto byl úkryt 4. srpna 1944 odhalen a jeho obyvatelé včetně pomocníků Kleimana a Kuglera zatčeni. Z osazenstva zadního domu přežil utrpení v koncentračních táborech pouze Otto Frank. Po celou dobu, kdy se ukrývala, si Anne psala deník. Po válce vyšel s názvem Zadní dům a vzbudil široký ohlas po celém světě. V domě na Prinsengrachtu 263, kde se úkryt nacházel, bylo zřízeno muzeum Dům Anne Frankové.

K písemné pozůstalosti Anne Frankové patří také její takzvaná Knížka povídek, o níž 7. srpna 1943 ve svém deníku píše: „Před pár týdny jsem začala psát povídku, úplně vymyšlený příběh, a tak se mi to zalíbilo, že se má psaná rodina utěšeně rozrůstá.“ Ani ne o měsíc později začne „psanou rodinu“ přepisovat do zvláštního, velkého sešitu (vlastně do účetní knihy) v pevných deskách. Na první stránku nadepsala: „Povídky a příhody ze zadního domu, vylíčila Anne Franková“; na stejné stránce dole poznamenala: „zasvěcen: čtvrtek 2. září 1943“.

Jak titul napovídá, jde o dvě kategorie textů, totiž o „úplně vymyšlené“ povídky, a o vyprávění, která popisují příhody ze života v úkrytu. Anne Franková knihu na konci opatřila obsahem, v němž také označila, do které kategorie ten který text patří (srov. faksimile na s. 177 a 180).

Většinu příběhů zřejmě Anne nejprve načrtla na samostatné listy papíru a pak teprve je přepsala načisto do povídkové knížky, v té se totiž téměř nevyskytují škrtnuté pasáže nebo jiné opravy. Nejranější příběh má datum 8. prosince 1942, což také svědčí o tom, že sešit obsahuje načisto přepsané dřívější verze; poslední příběh je datován 12. května 1944.

Několik příběhů Anne převzala i do přepsané verze deníku (verze B), další zahrnul po válce její otec Otto Frank do knihy Het Achterhuis (Zadní dům), jejíž první vydání vyšlo roku 1947.

Již v roce 1949 bylo zveřejněno osm Anniných povídek pod názvem Weet je nog? Verhalen en sprookjes (Vzpomínáš? Příběhy a pohádky). Značně rozšířená sbírka s názvem Verhalen rondom het Achterhuis (Příběhy o zadním domě) následovala roku 1960. První souhrnné vydání Anniných povídek vyšlo péčí Joke Kniesmeyerové roku 1982. Konečně v roce 2001 sestavil Gerrold van der Stroom úplné vydání Anniných literárních pokusů založené na rukopisech a opatřil je předmluvou: Verhaaltjes, en gebeurtenissen uit het Achterhuis / Cady’s leven (Povídky, a příhody ze zadního domu / Cadyin život; Amsterodam 2001, 3. vydání 2005). Pro důkladný výzkum je toto vydání tím pravým pramenem. České vydání je založené na souborné edici Verzameld werk (Amsterodam 2013) a doplněné o poznámky překladatelky.

Anne používala pro některé aktéry příhod ze zadního domu zkratky (např. Pf. místo Pfeffer). V tomto vydání je vypisujeme.

Povídky a příhody ze zadního domu

Vloupal se sem někdo?

Středa večer 24. března 1943

Seděli jsme si pěkně pospolu, mamka s taťkou, Margot a já; vtom přišel Piet a pošeptal něco taťkovi do ucha. Sotva jsem zaslechla něco jako ve skladu se převrhl sud a někdo lomcuje dveřmi. Margot vyrozuměla totéž, ale snažila se mě ještě trochu upokojit, poněvadž jsem ovšem zbělela jak křída a strašně jsem znervózněla.

My tři jsme vyčkávaly; otec šel zatím s Pietem dolů a ani ne za dvě minuty se vrátila paní van Pelsová od rádia nahoru. Vyprávěla, že ji Pim vyzval, ať rádio zhasne a jde tiše nahoru. Ale jak to bývá, když chce jít člověk právě potichoučku? To praskají staré schody právě dvakrát tolik. Po dalších pěti minutách přišel Piet s Pimem, zbledlí až po špičku nosu, a vylíčili nám své zážitky.

Zaujali místo pod schody a čekali, avšak bez následku, ale najednou, tak přece!, uslyšeli dvě ohromné rány, jako když někdo tady v domě zabouchne dvoje dveře. Pim byl skokem nahoře, Piet nejdřív ještě upozornil Pfeffera, načež i ten s velkými cavyky a šramocením konečně taky přistál nahoře. Teď jsme se museli odplížit v punčochách o patro výš k Pelsům. Pán byl silně nachlazený a ležel už v posteli, a tak jsme všichni obstoupili jeho lože a šeptem sdělovali své dohady.

Pokaždé, když pán hlasitě zakašlal, myslely jsme s milostpaní, že nás snad hrůzou chytnou křeče. Tak to šlo dál, až jeden z nás přišel na zářný nápad podat kodein, kašel se tím okamžitě utišil.

A opět jsme čekali a čekali, jenže se k nám už nic nedoneslo, a tak jsme teď vlastně všichni usoudili, že když zloději zaslechli kroky v tak ztichlém domě, uprchli.

Smůla byla, že rádio dole bylo ještě naladěné na Londýn a židle taky ještě pěkně rozestavené okolo. Pokud by dveře byly vypáčené a hlídka protiletecké ochrany by si toho všimla a zavolala policii, byl by oheň na střeše a mohla by ta příhoda pro nás mít tuze nepříjemné následky. A tak pan van Pels vstal, natáhl si kalhoty a kabát, nasadil klobouk a veleopatrně sešel za taťkou po schodech, v závěsu s Peterem[*], který se pro jistotu vyzbrojil těžkým kladivem. Dámy nahoře (včetně nás s Margot) napjatě čekaly, načež se pánové o pět minut později objevili nahoře a řekli, že v domě je jinak klid. Domluvili jsme se, že se nebude pouštět voda ani splachovat záchod; ale vzhledem k tomu, že z toho rozčilení všichni dostali bolení, umí si každý představit, co se tam vznášelo za puch, když jsme všichni, jeden po druhém, vykonali potřebu.

* Anne mění jméno Petera van Pelse na Pieta, ale při psaní se občas splete.

Když se však něco takového stane, pokaždé se toho semele víc, i tentokrát. Zaprvé že zvonkohra ze Západní věže nehrála, přitom ta je vždycky tak uklidňující, a že pan Voskuijl šel předchozího večera domů dřív a my nevěděli jistě, jestli se Bep ještě podařilo získat klíč a jestli třeba nezapomněla zamknout.

Ale pořád ještě byl večer a my jsme ještě byli v nejistotě; ačkoliv přece jen zase trošku uklidnění, jelikož jsme již od čtvrt na devět, kdy zloděj přišel, do půl jedenácté už nic neslyšeli.

Dodatečně nám přišlo taky velice nepravděpodobné, že by zloděj vylomil dveře tak brzy večer, kdy ještě na ulici mohou být lidé. Navíc jednomu z nás napadlo, že by to mohl být skladník našich sousedů, firmy „Keg“, který se zdržel v práci; poněvadž v tom rozrušení a vzhledem k tenkým stěnám se člověk ve zvucích snadno zmýlí, a také obrazotvornost obvykle sehrává v takových neblahých chvílích velkou roli.

A tak jsme si lehli do postelí, ale ne každý dokázal usnout. Taťka, mamka i pan Pfeffer se často budili a já můžu s mírnou nadsázkou říct, že jsem nezamhouřila oka.

Dnes ráno šli pánové dolů a ohmatali domovní dveře, jestli jsou ještě zavřené, ale všechno bylo v pořádku!

Událost, která nebyla nikterak příjemná, jsme samozřejmě v živých barvách vylíčili celému osazenstvu kanceláře, poněvadž dodatečně se o takových věcech dá snadno žertovat, a jedině Bep nás brala au sérieux[†].

† Vážně (fr.)

N.B. Záchod byl následujícího rána velice ucpaný a taťka musel dlouhým dřevěným bidlem vyšťourat všechny jahodové recepty (náš nynější toaletní papír) plus několik kilo lejn. Bidlo jsme pak opálili.

Zubař

Středa 8. prosince 1942

Dnes jsme zažili nejkrásnější divadýlko, jaké jsem tu kdy viděla. Mamka žehlila a paní van Pelsová měla podstoupit zubařské ošetření. Pfeffer tedy veledůležitě začal s vybalováním své krabičky (bylo to poprvé, kdy tu někoho ošetřoval) a chtěl k tomu kolínskou jako dezinfekční prostředek a vazelínu místo vosku. Milostpaní se posadila a Pfeffer se jí zadíval do pusy. Avšak pokaždé, když se dotkl zubu nebo stoličky, chudák ženská sebou trhla a vyrážela nesouvislé zvuky. Po dlouhé prohlídce (tedy alespoň pro milostpaní, poněvadž jinak to nezabralo víc než dvě minuty) jí začal Pfeffer vyškrabovat kaz. Ale kdeže, na to nemohlo být ani pomyšlení, neboť milostpaní divoce máchala rukama i nohama, a tak Pfeffer to škrabátko nakonec pustil a… zůstalo trčet v milostpanině zubu. Jenže teď teprve byl oheň na střeše. Milostpaní kolem sebe máchala, plakala (pokud to vůbec jde, s takovým nástrojem v puse), snažila se vytáhnout si škrabátko z úst, čímž ho tam jen ještě víc zatlačila. Pan Pfeffer to divadýlko sledoval s ledovým klidem a s rukama v bok. Zbytek diváků se chechtal na celé kolo. To bylo samozřejmě ošklivé, vím totiž jistě, že já bych ječela ještě mnohem hlasitěji. Po všem tom kroucení, kopání, křiku a volání se konečně podařilo škrabátko vytáhnout a pan Pfeffer pokračoval s ledovým klidem v práci, jako by se nic nestalo. Provedl to tak rychle, že milostpaní neměla čas začít znovu, měl taky výpomoc jako ještě nikdy; dva asistenti, to není málo, zhostili jsme se toho s pánem dobře. Celé to připomínalo středověký výjev, takový ten o ranhojičovi.

Leč pacientka neprojevovala velkou trpělivost, potřebovala hlídat „svou“ polévku a jídlo. Jedno je jisté, milostpaní se už nikdy nenechá ošetřit!

Ta poslední věta se nesplnila.

Salámový den

Pátek 10. prosince 1942

Pan van Pels měl spoustu masa. Chtěl udělat bílé klobásy a točený salám dnes, métský salám zítra. Byla radost se dívat, jak se kousky masa nejprve semelou v mlýnku, dvakrát nebo třikrát, pak se k masu všechno možné přidá a pak znovu semlít, načež se to pomocí hubičky nacpe do střev. Klobásy jsme opečené snědli hned odpoledne s kysaným zelím, bramborami a cibulí. Točený salám jsme na tyčce zavěsili za dva provázky na strop. Každý, kdo vešel a vystavené salámy zahlédl, se rozesmál; však to taky byla velekomická podívaná.

Vládlo tady náramné pozdvižení: pan van Pels se v manželčině zástěře v celé své tloušťce (vypadal mnohem tlustší, než je) činil s masem. Se zakrvácenýma rukama, rudým obličejem a zástěrou vypadal jako pravý řezník. Milostpaní dělala všechno najednou: učila se nizozemštinu, vařila, dívala se, vzdychala a naříkala; měla (jak říká) zlomené horní hrudní žebro; tak to dopadá, když někdo provádí při rozcvičce takové veleidiotické cviky.

Pfeffer měl zanícené oko a zrovna si ho u kamen vyplachoval heřmánkovým čajem. Pim seděl na židli na sluníčku a šoupali s ním ze strany na stranu. Jistě ho zase bolelo v zádech, seděl totiž dost pokrouceně a tvářil se rozmrzele. Hotový děda ze starobince. Piet vířil po pokoji s kočkou, ustavičně jí podstrkoval kousek masa, a pak s ním hned zase utekl. My s mamkou a Margot jsme loupaly brambory a nikdo z nás nakonec nedělal pořádně to, co měl, abychom se mohli dívat na van Pelse.

Blecha

Středa 7. července 1943

Máme tu ještě jednu novou potíž, a totiž Mouschiny blechy. Netušili jsme, že kočičí blechy jdou i na lidi, ale přesto to tak je.

Včera jsem jednu polapila nahoře na noze, o deset minut později zase jednu dole a večer na Pfefferově posteli mi zase jedna lezla po noze; proklouzla mi mezi prsty, ty potvory jsou tak strašně hbité. Dnes ráno se oblékám u skříně, a zase tam leze jeden takový zázrak. Blechu, která leze i skáče, jsem taky ještě nezažila. Chytla jsem ji a rozmačkala skoro na padrť, ale vašnosta si to pak hned odhopkal pryč. S povzdechem jsem se zase svlékla a prohlížela tak dlouho své nahé tělo a oblečení, až jsem blechu našla ve spodních kalhotkách. Ani ne o vteřinu později měla hlavu pryč.

Vzpomínáš?

VZPOMÍNKY NA MÉ ŠKOLNÍ ČASY

NA ŽIDOVSKÉM LYCEU

Vzpomínáš? Jsou to báječné hodiny, když můžu vyprávět o škole, profesorech, dobrodružstvích a chlapcích. Když jsme ještě žili normálním životem, bylo všechno úžasné.

Ten rok na lyceu pro mě byl něco nádherného. Profesoři, kolik jsem se toho naučila, vtípky, prestiž, citová vzplanutí a ctitelé.

Vzpomínáš? Když jsem jednou odpoledne přišla z města a ve schránce ležel balíček, „d’un ami R.[‡]“. Mohl být jedině od Roba Cohena. V balíčku byla brož za dobrých 2,50 Hfl[§], hypermoderní. Robův otec s tím obchodoval. Nosila jsem ji dva dny a pak se rozbila.

‡ Od přítele R. (fr.)

§ Zkratka pro gulden, tehdejší nizozemskou měnu.

Vzpomínáš? Jak jsme s Lies udaly třídu. Měli jsme kompozici z francouzštiny. Já jsem to celkem uměla, Lies ne. Všechno ode mě opsala a já jsem se dívala k ní, abych opravila chyby (její). Ona dostala 5/6, já 4/5[¶], neboť ona měla díky tomu, že jí někdo pomáhal, aspoň „něco“ dobře. Tou 5/6 a 4/5 jsme obě dostaly velkou „nedost.“. Velké rozhořčení. Šly jsme tu záležitost vysvětlit Premselovi a na závěr Lies řekla: „Jo, ale celá třída měla knihu pod lavicí!“ Premsela slíbil, že třída nedostane trest, pokud zvednou ruku všichni, kdo kompozici opsali. Zvedlo se asi deset rukou, samozřejmě ani ne polovina. Po třech hodinách jsme kompozici nečekaně dostali ještě jednou. Nás s Lies jako udavačky všichni ignorovali. Záhy jsem to už nemohla vydržet a napsala třídě 1LII dlouhý úpěnlivý dopis, jen abychom se zase usmířili. Za dalších čtrnáct dní se na tu záležitost zapomnělo.

¶ Nejlepší známka je desítka, od pětky dolů je hodnocení nedostatečné.

Dopis zněl asi takhle:

Studentům ze třídy 1LII.

Tímto se Anne Franková a Lies Goslarová upřímně omlouvají studentům ze třídy 1LII za zbabělé udání kompozice z francouzštiny.

K činu však došlo, než jsme si to stačily uvědomit, a obě milerády uznáváme, že jsme trest vlastně měly nést samy. Myslíme si, že by se mohlo stát každému, že mu ve zlosti vyklouzne slovo nebo věta, které mají nepříjemný důsledek, ačkoliv to tak nebylo míněno. Doufáme, že třída 1LII bude ochotna tak vyhodnotit i to, co se stalo, a splatit dobro zlem. Teď už to nepomůže a dvě vinice už ten čin nemůžou odčinit.

Tento dopis bychom nepsaly, kdyby nás skutečně nemrzelo, co se stalo. Dále ještě žádáme ty, kteří nás do dnešního dne ignorovali, aby s tím laskavě přestali, neboť ten čin přece nebyl tak velký, aby se na nás na věčné časy pohlíželo jako na zločince.

Nechť ten, kdo se přes nás či náš čin stále ještě nemůže přenést, přijde za námi a pořádně nám vynadá nebo nás tak či onak požádá o nějakou službu, pokud to bude jen trochu možné, jistě ji vyřídíme.

Věříme, že všichni studenti ze třídy 1LII teď zapomenou na to, co se stalo.

Anne Franková a Lies Goslarová

Vzpomínáš? Jak Pim Pimentel řekl v tramvaji Robovi Cohenovi, takže to zaslechla Sanne Ledermannová a později mi to řekla, že Anne je v obličeji stejně mnohem hezčí než Danka Zajdeová, zvlášť když se směje. Robova odpověď zněla: „Ty máš ale velký nosní dírky, Pime!“

Vzpomínáš? Jak se chtěl Maurice Coster přihlásit u Pima a požádat ho, zda se smí stýkat s jeho dcerou.

Vzpomínáš? Jak si Anne Franková pilně psala s Robem Cohenem, když ležel v nemocnici.

Vzpomínáš? Jak za mnou Sam Salomon pořád jezdil na kole a chtěl mě vzít pod paží.

Vzpomínáš? Jak mi dal Bram pusu na tvář za slib, že nikomu nic neřeknu o něm a o Trees.[**]

** O Bramovi a Trees se Anne také zmínila v deníkovém záznamu z 23. března 1944.

Doufám, že se takové bezstarostné školní časy ještě někdy vrátí.

Nejlepší stoleček

Úterý 13. července 1943

Včera odpoledne jsem s taťkovým svolením požádala Pfeffera, zda by byl tak laskav a dovolil mi (to je přece velmi zdvořilé), abych dvakrát v týdnu směla používat náš stolek odpoledne od 4 – 5 1/2.

Od 2 1/2 – 4 tam sedám denně, to Pfeffer spí, ale jindy je pro mě pokoj plus stolek zakázané území. U našich, v našem společném pokoji, je odpoledne moc rušno, tam se pracovat nedá, a ostatně taťka odpoledne taky někdy rád pracuje u psacího stolu.

Důvod byl tedy rozumný a prosba ryze ze zdvořilosti. A co myslíš, že mi ten veleučený Pfeffer odpověděl: „Ne.“ Prostě jen tvrdé „ne!“. Rozhořčilo mě to a nenechala jsem se jen tak odbýt, a tak jsem se zeptala na důvod toho „ne“. Ale se zlou jsem se potázala. Následovala tiráda:

„Já taky musím pracovat, když nebudu moct pracovat odpoledne, nezbude na mě už vůbec žádný čas, musím splnit své penzum, jinak jsem s tím ani nemusel začínat. Ty přece nepracuješ doopravdy, ta mytologie, co je to za práci, pletení a čtení taky není žádná práce, u stolku zůstanu a hotovo!“

Odvětila jsem:

„Pane Pfeffere, to se ví, že pracuju doopravdy. U našich odpoledne pracovat nemůžu, a tak vás žádám, abyste to laskavě ještě zvážil!“ Po těch slovech se uražená Anne obrátila a dělala, jako by veleučený doktor byl vzduch. Kypěla jsem zlostí, Pfeffer mi připadal příšerně nezdvořilý (a to taky byl), a já sama velice laskavá.

Když jsem večer ještě na chvilku chytla Pima, vyprávěla jsem mu, jak ta záležitost dopadla, a probrala jsem s ním, co dělat dál, poněvadž vzdát jsem to nechtěla a chtěla jsem tu záležitost nejradši vyřídit sama. Pim mi zhruba poradil, jak na to, ale napomínal mě, ať s tím raději počkám na zítřek, protože teď jsem moc rozčilená.

Na tu poslední radu jsem nedala a večer po mytí nádobí jsem si na Pfeffera počkala. Pim seděl v sousedním pokoji a to mě ohromně uklidňovalo. Spustila jsem:

„Pane Pfeffere, zdá se mi, že jste nepovažoval za nutné podívat se na tu záležitost se mnou lépe, a tak vás prosím, abyste to přece jen udělal.“

Se svým nejroztomilejším úsměvem Pfeffer poznamenal:

„O této již vyřešené záležitosti jsem ochoten si promluvit vždy a všude!“

Pokračovala jsem v rozhovoru, přičemž mě Pfeffer neustále přerušoval:

„Na začátku, když jste sem přišel, jsme se domluvili, že tento pokoj bude náš společný; kdyby bylo dělení podle práva, měl byste vy celé dopoledne a já celé odpoledne! To však nežádám; a domnívám se, že dvě odpoledne týdně jsou oprávněná.“

Nato Pfeffer vyletěl, jako bych ho bodla jehlou: „Ty tady nemáš co mluvit o právu, a kam mám jít já? Poprosím pana van Pelse, aby mi na půdě postavil kotec, ať můžu sedět tam, nikde nemám klid na práci. S tebou se člověk věčně hádá. Kdyby se na mě se stejnou prosbou obrátila tvoje sestra Margot, a ta má k takové prosbě lepší důvod, ani by mě nenapadlo odmítnout, ale ty…“ A následovalo znovu to s mytologií a pletením a Anne se opět urazila. Nedala jsem to však znát a nechala Pfeffera domluvit:

„No jo, jenže s tebou prostě není žádná řeč. Jsi ostudný sobec. Jen když můžeš prosadit svou, všichni ostatní ti mají jít z cesty, takové dítě jsem ještě nezažil. Ale nakonec budu přesto nucen ti ustoupit, jinak mi jednou budou předhazovat: Anne Franková propadla u zkoušky, protože jí pan Pfeffer nechtěl přenechat stolek!“

A tak to šlo pořád dál… a dál, nakonec z toho byl takový příval, že jsem to skoro nestačila sledovat. V jednom okamžiku jsem si pomyslela: za chvíli mu takovou vrazím, že s těmi svými nepravdami vezme druhou o zeď; a vzápětí jsem si řekla: „Jen klid, ten chlap ti za takové zlobení nestojí!“

Konečně se pan Pfeffer vyzuřil a s obličejem, v němž se zračil hněv i triumf, sebral svůj plášť nacpaný jídlem a odešel z pokoje.

Běžela jsem k taťkovi a pro případ, že ten rozhovor nestačil sledovat, jsem mu všechno vypověděla. Pim se rozhodl, že téhož večera s Pfefferem promluví, přesně to se stalo a mluvili spolu přes půl hodiny. Předmětem hovoru bylo zhruba toto:

Nejdřív probírali, jestli Anne potřebuje, nebo nepotřebuje sedět u stolku. Taťka řekl, že už se o tom bavili dřív, ale že dal tehdy naoko za pravdu Pfefferovi, aby něco neupíral staršímu před mladším, nicméně už tenkrát mu to nepřipadalo oprávněné. Pfeffer byl toho mínění, že nesmím dělat, jako by byl vetřelec a všechno si nárokoval, to však taťka rozhodně vyvrátil, protože slyšel na vlastní uši, že o tom jsem se slovem nezmínila. A tak si pinkali sem a tam, taťka mě bránil před nařčením z egoismu a „břídilství“, Pfeffer pořád bručel.

Nakonec musel Pfeffer přece jen ustoupit a já teď získala příležitost dvě odpoledne týdně nerušeně pracovat. Pfeffer se tvářil sklesle, dva dny se mnou nemluvil a od pěti do půl šesté si přece jen potřeboval sednout ke stolku… bylo to samozřejmě dětinské.

Když je někomu 54 let a ještě má tak pedantské a malicherné sklony, je takový od přírody a už se to nikdy neodnaučí.

Anne v teorii

Pondělí 2. srpna 1943

Myli jsme s paní van Pelsovou a Pfefferem nádobí a Anne byla nebývale tichá, což se nestává skoro nikdy a je by to zaručeně upoutalo.

Abych se vyhnula otázkám, hledala jsem honem jakžtakž neutrální námět a myslela, že kniha Henri odnaproti tenhle požadavek splní. Ale přepočítala jsem se. Když se na mě neoboří paní van Pelsová, obstará to pan Pfeffer. Bylo to takhle:

Pan Pfeffer nám tu knihu zvlášť doporučil jako znamenitý kousek. Nám s Margot to nicméně zdaleka tak znamenité nepřišlo; chlapec byl vykreslený dobře, ale zbytek… o tom raději pomlčím.

Něco takového jsem nadhodila při mytí nádobí, jenže, ó jé… následovala plná dávka:

„Jak bys taky mohla chápat duševní život muže, ten dítěte přirozeně chápat dokážeš (!). Jsi na takovou knihu moc mladá, ani dvacetiletý mladík by ji nepochopil.“ (Tak proč tu knihu zvlášť doporučoval Margot a mně?)

Teď pokračoval Pfeffer i s milostpaní:

„Víš příliš mnoho o věcech, které pro tebe nejsou vhodné, máš naprosto nesprávné vychování. Až budeš starší, nic tě už nebude těšit, řekneš: to jsem četla už před dvaceti lety v knihách. Jestli chceš najít muže nebo se zamilovat, musíš si pospíšit, ze všeho budeš zklamaná. (A teď přijde to nejlepší.) V teorii jsi už plně vzdělaná, jen praxe ti ještě chybí!“

Kdo by si neuměl představit mou situaci. Sama jsem se ještě divila, že jsem dokázala odpovědět klidně: „Myslíte si možná, že mám nesprávné vychování, ale v tom s vámi zdaleka ne každý souhlasí!“

A to je jistě dobrá výchova, pořád mě takhle poštvávat proti rodičům, to totiž oni často dělají, a dívce v mém věku o těch věcech nic neříkat je určitě taky výborné. Výsledky takové výchovy jsou více než jasné.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Povídky a příhody ze zadního domu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.