EVROPA V PLAMENECH

EDICE ERUDICA

Vědecká redakční rada EDICE ERUDICA

prof. Dr. Andrew Burgess – University of New Mexico, American Academy of Religion, USA

doc. PhDr. Nikolaj Demjančuk, CSc. – Západočeská univerzita v Plzni, ČR

doc. PaedDr. Vanda Hájková, Ph.D. – Univerzita Karlova v Praze, ČR

doc. Mgr. Tomáš Jarmara, Ph.D. – Ostravská univerzita v Ostravě, ČR

PhDr. Martina Klicperová-Baker, CSc., mim. Prof. – San Diego, State University, USA

PhDr. Pavel Kopeček, Ph.D. – Univerzita Palackého v Olomouci, ČR

Mgr. Pavel Krákora, Ph.D. – Univerzita Palackého v Olomouci, ČR

doc. PhDr. Denisa Labischová, Ph.D. – Ostravská univerzita v Ostravě, ČR

prof. ThDr. Jan B. Lášek – Univerzita Karlova v Praze, ČR

prof. PhDr. František Mezihorák, CSc., Dr. h.c. – Univerzita Palackého v Olomouci, ČR

prof. PhDr. Erich Mistrík, CSc. – Univerzita Komenského Bratislava, SR

prof. PhDr. Josef Oborný, Ph.D. – Univerzita Komenského Bratislava, SR

doc. PhDr. Naděžda Pelcová, CSc. – Univerzita Karlova v Praze, ČR

doc. Mgr. Antonín Staněk, Ph.D. – Univerzita Palackého v Olomouci, ČR

Dr. hab. Małgorzata Świder – Instytut Historii Uniwersytetu Opolskiego, PL

Dr. hab. Aleksandra Trzcielińska-Polus – Instytut politologii Uniwersytetu Opolskiego, PL

prof. PaedDr. et Mgr. Miroslav Vaněk, Ph.D. – Ústav pro soudobé dějiny AV ČR

Dr. hab. Péter Varnágy, Ph.D. – University of Pécs, HU

Pavel Kopeček

EVROPA V PLAMENECH

Protifašistický odboj v období druhé světové války se zaměřením na region střední Evropy

NAKLADATELSTVÍ EPOCHA

Vznik publikace byl podpořen v rámci projektu Regionální dějiny ve výuce výchovy k občanství a dějepisu.

Poskytovatel PdF UP č. : IGA_PdF_2018_005

Recenzovali:

prof. PhDr. František Mezihorák, CSc., Dr. h.c.

prof. PhDr. Jana Burešová, CSc.

Copyright © Pavel Kopeček, 2019

Cover © Josef Kroupa, 2019

Drawings © Martin Ďásek, 2019

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2019

ISBN 978-80-7557-239-4 (print)

ISBN 978-80-7557-834-1 (ePub)

ISBN 978-80-7557-835-8 (mobi)

ISBN 978-80-7557-836-5 (pdf)

Věnováno mé rodině

Obsah

Úvod

1 Polsko

1.1 Porážka a rozdělení polského státu v září 1939

1.2 Počátky a rozvoj polského odbojového hnutí

1.3 Aktivity polského odboje

1.4 Akce Bouře a povstání ve Varšavě

1.5 Tragický epilog polského odboje

2 Protektorát Čechy a Morava

2.1 Rozbití Československa a podmínky odbojového hnutí

2.2 Odpor na počátku okupace a první odbojové organizace

2.3 Atentát na Heydricha a jeho důsledky

2.4 Odbojové hnutí v letech 1943–1945

2.5 Význam českého odboje

3 Slovensko

3.1 Východiska a možnosti slovenského odboje

3.2 Domácí odboj v letech 1939–1943

3.3 Příprava a průběh Slovenského národního povstání

3.4 Výsledky odbojového hnutí

4 Německo

4.1 Limity německé protinacistické rezistence

4.2 Formy a struktura německého odboje

4.3 Vojenské spiknutí a atentát na Hitlera

5 Rakousko

5.1 Rozporuplná situace Rakouska v období druhé světové války

5.2 Jednotlivé proudy rakouského odboje

6 Maďarsko

6.1 Postavení Maďarska na počátku druhé světové války

6.2 Marný boj maďarské antifašistické opozice

6.3 Tragický závěr války

7 Odbojové hnutí v dalších evropských zemích

7.1 Sovětský svaz

7.1.1 Národní hnutí na okupovaných územích SSSR

7.1.2 Partyzánská válka v Bělorusku a na Ukrajině

7.1.3 Ukrajinská povstalecká armáda a marný boj pobaltských národů

7.2 Skandinávie

7.2.1 Dánsko

7.2.2 Norsko

7.3 Západní Evropa

7.3.1 Nizozemsko

7.3.2 Belgie

7.3.3 Lucembursko

7.3.4 Francie

7.4 Okupované státy na Balkáně

7.4.1 Řecko

7.4.2 Albánie

7.4.3 Jugoslávie

7.5 Spojenci a satelitní státy nacistického Německa

7.5.1 Itálie

7.5.2 Bulharsko

7.5.3 Rumunsko

Závěr

Poznámky

Použité zkratky

Literatura

Nepublikované odborné práce a studie

Pramenné edice a tištěné prameny

Paměti a vzpomínky

Internetové zdroje

Summary

Úvod

Tato publikace mapuje historii protifašistického odboje v jednotlivých evropských zemích, hodnotí význam, který odbojové hnutí pro dějiny druhé světové války mělo a všímá si i podmínek, za kterých v jednotlivých okupovaných zemích působilo. Nejvýraznější pozornost je přitom věnována protifašistické rezistenci ve střední Evropě, tj. v Polsku, Protektorátu Čechy a Morava, Německu, Rakousku, Maďarsku a na Slovensku. K doplnění celkového pohledu je rovněž analyzována činnost odbojových hnutí i v dalších částech Evropy – na okupovaných územích Sovětského svazu a Balkánu, ve Skandinávii, v západní Evropě i ve spojeneckých a satelitních státech nacistického Německa. Cílem je přitom postihnout společné rysy, ale i rozdíly, které provázely existenci ilegálních hnutí v průběhu druhé světové války v jednotlivých zemích, respektive v jednotlivých evropských regionech.

Otázka protifašistického hnutí odporu patřila a patří nejen v České republice, ale i v jiných evropských státech mezi významná, ale často kontroverzní historická témata dramatického a rozporuplného období druhé světové války. I když hlavní podíl na porážce mocností Osy měly bezesporu pravidelné armády velmocí protifašistické koalice, nezanedbatelnou úlohu sehrála i odbojová hnutí v okupovaných zemích, v některých spojeneckých státech nacistického Německa i v samotné Hitlerově Třetí říši. Až na výjimky nebyla sice schopna nad protivníkem sama zvítězit a osvobodit svoji zemi vlastními silami, často ale dokázala k tomuto vítězství účinně přispět. V této souvislosti je ovšem nutné upozornit na to, že jednotlivé odbojové proudy v okupovaných zemích se samozřejmě chtěly podílet na porážce nacistického Německa a jeho spojenců, přitom ale většinou sledovaly vlastní cíle, které se ne vždy a ne ve všem kryly se záměry jak velmocí protifašistické koalice, tak i jejich vlastních exilových vlád, respektive v řadě případů s nimi byly v přímém rozporu.

Podzemní hnutí měla kromě svého čistě vojenského významu, který je ovšem dodnes často zpochybňován, i výrazný dosah politický a morální. Představovala výraznou alternativu k podvolení se okupační moci, nebo dokonce k aktivní spolupráci s ní. Charakter, možnosti i cíle odboje v jednotlivých zemích se odvíjely od celé škály konkrétních okolností – předcházejícího národního, politického, hospodářského a kulturního vývoje, geografických podmínek, charakteru a cílů okupační správy, vztahů mezi jednotlivými odbojovými směry a jejich zahraničními centry, ale i strategické polohy dané země, její vzdálenosti od frontových linií atd.

Protifašistický odboj se mohl projevovat různými formami – od rozmnožování ilegálního tisku a protiokupační agitace, pomoci ohroženým nebo skrývajícím se osobám, zpravodajské činnosti a sabotáží až po ozbrojený a partyzánský boj přecházející často v otevřená povstání proti okupantům. V některých zemích dokázaly různé odbojové proudy přes odlišné politické cíle navzájem spolupracovat (například Francie, Norsko, Československo nebo Dánsko), jinde bojovaly nejen proti okupačním silám, ale často i proti sobě navzájem (Polsko, Jugoslávie, Řecko, Albánie).

Komplikovaná situace většinou nastávala v mnohonárodnostních státech (Jugoslávie, východní oblasti předválečného Polska, ale i například Belgie), v nichž mohla okupační moc využívat ve svůj prospěch nacionální spory mezi místním obyvatelstvem. Specifický charakter měla antifašistická rezistence v Rumunsku, Bulharsku a Maďarsku, které sice byly satelitními spojenci nacistického Německa, ale značná část opozice proti tamějším vládnoucím režimům mohla aspoň v některých fázích druhé světové války působit na legální bázi. I zde ovšem vznikaly tajné odbojové organizace a na území Rumunska a zejména Bulharska operovaly rovněž partyzánské skupiny, i když se jejich význam nedá srovnávat například s Jugoslávií nebo Řeckem.

Vztahy mezi jednotlivými ilegálními proudy a skupinami se zejména ve východní Evropě a na Balkáně s vývojem vojensko-politické situace často výrazně měnily – dřívější spojenec se mohl stát úhlavním nepřítelem a naopak. V Jugoslávii se tak pro Mihailovićovy četniky stali hlavním protivníkem Titovi komunističtí partyzáni, proti nimž se neváhali spojovat i s kolaborantskými a okupačními silami. Podobné protikomunistické fronty zahrnující pravicové a nacionální odbojové proudy, ale také kolaborantské síly vznikly i v Albánii nebo Řecku, dílčí dohody s Němci uzavřely ale v závěru války i například pravicové Národní ozbrojené síly v Polsku. Vzhledem k vývoji válečné situace se do beznadějné situace dostaly ty nacionální ilegální proudy v Polsku, Pobaltí nebo na Ukrajině, které se po obratu ve vývoji druhé světové války snažily zabránit vytvoření nebo znovunastolení režimu sovětského typu ve svých zemích.

V souvislosti s vývojem odbojového hnutí v průběhu druhé světové války se dostává do poněkud jiného světla i problém kolaborace s okupační mocí, který prostupuje historii let 1939–1945 stejně jako téma protifašistického odboje. Je zřejmé, že hranice mezi kolaborací, tzv. „šedou zónou“ a rezistencí nebyly vždy zdaleka tak ostré a jednoznačné, jako se snad může zdát povrchnímu pozorovateli dnes. Z tohoto důvodu je v této publikaci věnována přiměřená pozornost rovněž fenoménu kolaborace, který se v období let 1939–1945 týkal prakticky všech okupovaných zemí.

Protifašistický odboj v období druhé světové války si pochopitelně nelze nijak idealizovat. Zejména partyzánské operace na územích východní Evropy, Balkánu, ale i například v severní Itálii byly často vedeny velmi nevybíravými prostředky a nezřídka měly podobu totální války, jejíž důsledky tragicky postihovaly civilní obyvatelstvo. Členy podzemních hnutí také nelze šmahem označit jako bojovníky za demokracii, jejich ideové zaměření se pohybovalo po celé škále politického spektra od přívrženců krajní levice až k silně nacionalistickým a extrémně pravicovým proudům. Specifické postoje v okupovaných zemích většinou zastávaly komunistické odbojové skupiny, které se během války zpravidla přizpůsobovaly politice Kominterny a Sovětského svazu, a jejichž konečným, i když často z taktických důvodů skrývaným cílem bylo získání mocenské hegemonie a vytvoření režimu sovětského typu. Snaha o výrazné politické, sociální a ekonomické změny oproti předválečnému stavu byla ovšem přítomna v teorii i praxi i řady nekomunistických odbojových směrů a skupin. V okupovaných oblastech Sovětského svazu postupně vzniklo silné partyzánské hnutí, řízené Moskvou, které kromě své vojenské funkce také ovlivňovalo a kontrolovalo politický a mocenský vývoj na těchto územích podle potřeb sovětského vedení. Tuto úlohu plnily i partyzánské a jiné desanty vysazované ze SSSR v okupovaných zemích, mj. i v Československu.

Významnou úlohu při organizaci vnitřního odboje i při vytváření vlastních zahraničních vojenských jednotek zpravidla sehrávaly exilové reprezentace okupovaných zemí, které sídlily většinou v Londýně, respektive v případě zahraničních vedení komunistických stran v Moskvě. Velmi často se ovšem mezi exilovou složkou odboje a rezistencí na okupovaném území projevovalo napětí, které vyplývalo mimo jiné z odlišných politických cílů, rozdílného vnímání momentální vojensko-politické situace nebo ze snahy získat hlavní podíl na určování poválečného vývoje ve své zemi. S výjimkou Jugoslávie pak byly tyto rozpory vyřešeny ve prospěch těch zahraničních center odboje, která se mohla opřít o podporu velmocí antifašistické koalice, a zejména o přímý zásah jejich vojenských sil.

Výrazným příkladem je v tomto směru Polsko, v němž byl nekomunistický odboj, podléhající londýnské exilové vládě, mnohem silnější než komunistické podzemí podporované Moskvou, přesto ale nedokázal zabránit vytvoření prosovětského režimu nastoleného pod patronací Rudé armády. Rovněž je jen těžko představitelné, že by původně slabé komunistické strany v Rumunsku či Maďarsku dokázaly po válce získat v těchto zemích absolutní moc, pokud by neměly silnou podporu okupační správy řízené sovětskými představiteli. Naproti tomu v Řecku by místní komunističtí partyzáni s největší pravděpodobností nad svými slabšími domácími oponenty v mocenském boji zvítězili, pokud by ovšem nedošlo k vojenskému zásahu britských sil na straně jejich protivníků.

Napjaté vztahy často existovaly v rámci jednotlivých odbojových hnutí i mezi jejich konkurenčními zahraničními centry – pokud existovala. V některých případech došlo nakonec ke kompromisní dohodě, která ale rozhodující mocenský střet zpravidla jen oddálila do poválečného období (Československo), jinde se hluboké politické a mocenské rozpory překonat v průběhu války v podstatě nepodařilo (Polsko). V některých případech ale také k vytvoření reprezentativního politického centra v zahraničí z různých důvodů ani nedošlo (Albánie, Rakousko, Německo, Dánsko).

Rozpory rovněž mohly vznikat z nesouladu mezi vojenskými potřebami a plány velmocí protifašistické koalice a reálnými možnostmi odbojových organizací, které působily v okupovaných zemích. Britové i Sověti měli zejména v obdobích výrazných neúspěchů svých ozbrojených sil silný zájem na zeslabení tlaku nacistického Německa, a to i prostřednictvím dezorganizace jeho týlu. Proto se snažili přimět podzemní organizace v okupovaných zemích k zintenzivnění diverzní a bojové aktivity. To ale často naráželo na odpor ze strany velení „odbojových armád“, která se obávala předčasného zdecimovaní svých sil v nerovném boji se silnějším protivníkem a také velkých obětí mezi civilním obyvatelstvem, jež by bylo vystaveno odvetným represím nacistů. Z těchto důvodů se spojenecké mocnosti zpravidla snažily jednak si odbojové hnutí v strategicky důležitých okupovaných zemích výrazněji podřídit, zejména prostřednictvím vysílaných vojenských misí a parašutistických výsadků, dodávkami zbraní nebo finančními dotacemi pro jejich činnost, jednak si zde vytvořit i vlastní ilegální struktury, které by podléhaly výlučně jejich vlivu a plnily jejich rozkazy.

V určitých fázích válečného konfliktu se ve vztahu k odbojovým hnutím mohly u jednotlivých velmocí protifašistické koalice dostat do rozporu i jejich vlastní politické a vojenské zájmy. Výrazně je to vidět zejména v případě Velké Británie, která v Jugoslávii nakonec obětovala vojensky nefunkční a politicky zkompromitované četnické hnutí a orientovala se na podporu akceschopné, nicméně komunisty řízené Titovy partyzánské armády. Naopak britské politické zájmy převážily nad těmi vojenskými v případě Itálie, ve které se na konci roku 1944 Britové snažili utlumit partyzánské hnutí působící v severní části země, jež bylo silně ovlivňováno italskými komunisty.

I když rozhodující vojenskou sílu států Osy na hlavních evropských frontách druhé světové války bezesporu představovaly německé ozbrojené složky, v případě kontroly okupovaných území tomu bylo poněkud jinak. Nacistické Německo totiž nebylo schopno kromě strategicky významných nebo ekonomicky klíčových oblastí ovládat rozsáhlá podmaněná území jen vlastními silami a muselo se ve velké míře spoléhat na jednotky svých spojenců a také na kolaborantské vojenské a policejní formace vytvářené z řad místního obyvatelstva. Z tohoto hlediska tak například pro mocenský vývoj na Balkáně představovala jeden z rozhodujících mezníků kapitulace fašistické Itálie v září 1943, po níž mocnosti Osy ztratily v tomto regionu vojenskou převahu. Rovněž v případě okupovaných oblastí Sovětského svazu vyplývala neschopnost nacistického Německa potlačit místní partyzánské hnutí do značné míry z nedostatku jeho vlastních vojenských a policejních sil.

V neposlední řadě se z tradic evropského protifašistického odboje druhé světové války zrodila celá řada velmi různorodých osobností mimořádně významných i pro poválečný politický vývoj svých zemí, jako byli například Charles de Gaulle ve Francii, Willy Brandt ve Spolkové republice Německo, Władysław Gomułka v Polsku, János Kádár v Maďarsku, Josip Broz Tito v Jugoslávii, Gustáv Husák v Československu nebo Enver Hoxha v Albánii.

1 Polsko

1.1 Porážka a rozdělení polského státu v září 1939

Útokem německé armády na Polsko začala 1. září 1939 druhá světová válka. Polská armáda, sice poměrně početná, ale bez dostatečného počtu těžkých zbraní a moderních letadel, nedokázala dlouho čelit převaze Wehrmachtu. Hlavní město Varšava se bránilo do 28. září, pevnost Modlin kapitulovala následující den, odpor polských jednotek na poloostrově Hel trval do 2. října a poslední polské jednotky samostatné operační skupiny „Polesí“ složily zbraně 6. října 1939 po několikadenních bojích o Kock.1

Na základě tajných dodatků tzv. paktu Molotov-Ribbentrop, podepsaného 23. srpna 1939 v Moskvě, vstoupila 17. září na východní území Polska také Rudá armáda. Sovětský svaz, který tuto akci oficiálně interpretoval jako ochranu Bělorusů a Ukrajinců žijících na polském území, nyní přestal uznávat Polsko jako samostatný a suverénní stát. Spolupráci mezi oběma útočníky dokumentovala mj. společná vojenská přehlídka v Brestu, který po jeho dobytí předalo Německo 22. září 1939 pod sovětskou správu. K definitivnímu rozhraničení polského území mezi Německem a SSSR pak došlo na základě jejich smlouvy o hranicích a přátelství, která byla podepsána 28. září 1939 v Moskvě.2 Ta část Polska, která byla okupována nacistickým Německem, byla rozdělena na dvě části. Téměř polovina byla na základě Hitlerova dekretu z 8. října 1939 přímo začleněna do nacistické Třetí říše. Ze zbytku byl vytvořen zvláštní politicko-administrativní celek, tzv. Generální gouvernement, jehož vláda byla složena výlučně z Němců a v jeho čele stál guvernér Hans Frank, který byl jmenován Hitlerem a jemu také plně odpovědný.3

Na polských územích obsazených SSSR proběhly 22. října 1939 „volby“ do lidových shromáždění „Západní Ukrajiny“ a „Západního Běloruska“ a na konci října požádala „zvolená“ lidová shromáždění o připojení k Ukrajinské, respektive Běloruské SSR. V listopadu téhož roku se tato území stala integrální součástí SSSR.4

Pro polský národ nastalo tímto tzv. čtvrtým dělením Polska nesmírně tragické období jeho dějin, provázené rozsáhlým a systematickým terorem uskutečňovaným oběma okupačními mocnostmi. Na územích obsazených SSSR bylo v listopadu 1939 přiděleno všem lidem, kteří zde žili, sovětské občanství. Poté následovaly rozsáhlé deportace části místního obyvatelstva na Sibiř a do Kazachstánu, které postihly asi 325 tisíc osob, převážně Poláků, ale i části místních ukrajinských, běloruských a židovských elit. K nejbrutálnějším aktům stalinského teroru patřily hromadné popravy 14 736 polských důstojníků a policistů zajatých Rudou armádou v průběhu zářijové vojenské kampaně a zadržovaných v internačních táborech v Kozelsku, Starobělsku a Ostaškově.5

Stejně brutálně postupovali i nacisté. Na jimi okupovaných polských územích bylo jen do konce roku 1939 zavražděno asi 30 tisíc osob, zejména účastníků velkopolských povstání z let 1918–1920 a příslušníků polské inteligence. Přímým útokem proti nepohodlné polské inteligenci se stala neblaze proslulá tzv. Sonderaktion Krakau, při níž bylo v listopadu 1939 deportováno do koncentračního tábora Sachsenhausen 183 univerzitních profesorů Jagellonské univerzity a Báňské akademie v Krakově. Z polských území připojených přímo k Říši pak probíhalo v průběhu války rozsáhlé vysídlování Poláků do Generálního gouvernementu, které postihlo přes 900 tisíc osob.6

1.2 Počátky a rozvoj polského odbojového hnutí

Pro organizaci polského domácího i zahraničního odboje bylo velmi důležité, že ještě před porážkou polských vojenských sil polská vláda, prezident, vrchní velitel ozbrojených sil i primas katolické církve odešli v noci ze 17. na 18. září 1939 do Rumunska a zůstala tak zachována kontinuita státní moci. Nicméně vzhledem ke značným výhradám západních spojenců vůči představitelům předválečného polského „sanačního“ režimu došlo následně k částečné obměně polské politické špičky. Novým prezidentem se stal Władysław Raczkiewicz, který složil přísahu 30. září 1939, a předsedou vlády generál Władysław Sikorski. Polskou exilovou vládu uznaly jako legálního představitele polského státu ještě v průběhu roku 1939 Francie, Velká Británie i USA.

Již v průběhu září 1939 se začaly formovat také struktury polského domácího odboje, a to jak v těsné vazbě na konstituující se zahraniční odboj, tak také spontánně. Po celou dobu války pak existovalo velmi úzké propojení mezi exilovou vládou, vrchním velitelem polských ozbrojených sil a domácími odbojovými složkami.

Při svém vzniku a činnosti mohlo polské podzemí navazovat na silné tradice ozbrojeného i neozbrojeného odporu vůči mocnostem, které si rozdělily polské území v druhé polovině 18. století. Již na konci září 1939 založil generál Michał Karaszewicz-Tokarzewski na příkaz vrchního velitele polské armády Službu vítězství Polska (Służba Zwycięstwu Polski), která měla představovat jak vojenské, tak i civilní a politické řídicí centrum polského odboje. Z iniciativy generála Sikorského, který se obával oslabujících vnitřních sporů, došlo ale záhy k oddělení vojenské a politické složky podzemí.

Civilní a politickou linii domácího odboje poté představovala organizace Polského podzemního státu (Polskie Państwo Podziemne), jehož předobraz je možné najít již v některých strukturách vytvořených v průběhu polského tzv. lednového povstání v letech 1863–1864.7 Polský podzemní stát, který byl přímou reakcí na snahu okupačních mocností o likvidaci polské státnosti a popření národní identity Poláků, představoval v odbojovém hnutí okupovaných evropských států unikátní fenomén. Obsáhl všechny oblasti života polské společnosti včetně všech typů škol, soudnictví, tisku a kultury a zahrnoval také všechny politické proudy s výjimkou krajní pravice a komunistů. Jeho politickou platformou se stal Politický dorozumívací výbor (Politiczny Komitet Porozumiewawczy), který posléze plnil úlohu poradního orgánu tzv. delegatury.

Od roku 1940 stál v čele podzemního státu Úřad vládního delegáta (Delegatura Rządu na Kraj), který sídlil ve Varšavě a budoval a řídil správní aparát. Později byli v jednotlivých regionech jmenováni také oblastní a lokální delegáti. Vládní delegát měl hodnost ministra, reprezentoval exilovou vládu na okupovaném území a stál v čele tzv. delegatury, v podstatě podzemní vlády, která se dělila na řadu resortů.8 V roce 1944 se vládní delegát stal vicepremiérem exilové vlády a delegatura se v květnu 1944 přeměnila na Zemskou radu ministrů (Krajowa Rada Ministrów). Tento krok byl reakcí na Sovětským svazem vytvořený Polský národní výbor (Polski Komitet Narodowy). V lednu 1944 vznikla také Rada národní jednoty (Rada Jedności Narodowej), sedmnáctičlenný podzemní parlament v čele s Kazimierzem Pużakem z Polské socialistické strany, v němž byly zastoupeny jednotlivé politické strany, etnické menšiny a představitelé katolické církve. I v tomto případě šlo o odezvu na vznik polskými komunisty ovládanou Zemskou národní radu (Krajowa Rada Narodowa), která se ustanovila v prosinci 1943.9

Již v listopadu 1939 reorganizovala exilová vláda Službu vítězství Polska na Svaz ozbrojeného boje (Związek Walki Zbrojnej, ZWZ), který měl působit jako celonárodní nepolitická vojenská organizace, jejímž posláním bylo provádění bojových a sabotážních operací. Jeho hlavním úkolem měla být ale příprava celonárodního povstání, které by pomohlo obnovit polskou státnost. Tato odbojová organizace postupně rozšířila svoji činnost na celé území okupovaného Polska, včetně oblastí původně anektovaných SSSR. Řadu svých akcí prováděla v koordinaci s britským Velitelstvím zvláštních operací (Special Operations Executive, SOE).10

Svazu ozbrojeného boje a jeho nástupkyni Zemské armádě se postupně podařilo podřídit si většinu ostatních významných polských odbojových organizací, které byly v řadě případů napojeny na jednotlivé v ilegalitě působící politické strany nebo byly vázány na činnost v určitých regionech. Mezi nejsilnější z nich patřily Rolnické prapory (Bataliony Chłopskie), organizované Lidovou stranou, Národní vojenská organizace (Narodowa Organizacja Wojskowa) národních demokratů nebo Lidová garda (Gwardia Ludowa) Polské socialistické strany. Krajní nacionalisté založili tzv. Ještěrčí svaz (Związek Jaszczurczy), který se v roce 1942 spojil s částí Národní vojenské organizace do Národních ozbrojených sil (Narodowe Siły Zbrojne).

Kádrově polský nekomunistický odboj čerpal výrazně zejména z řad předválečné polské armády, politických stran, ze struktur polského státu a z katolické církve. Významnou roli v něm hráli také polští harceři, jejichž hlavní odbojová organizace měla krycí označení Šedé řady (Szare Szeregi). Mezi nejproslulejší akce harcerského odboje patřilo úspěšné osvobození skupiny vězňů převážených z varšavské úřadovny gestapa do věznice Pawiak, které se odehrálo 26. března 1943 (tzv. akce Arsenal).

V únoru 1942 byl Svaz ozbrojeného boje přejmenován na již zmíněnou Zemskou armádu (Armia Krajowa, AK). V jejím čele působil nejdříve generál Stefan Rowecki (krycí jméno „Grot“), po jeho zatčení v červnu 1943 generál Tadeusz Komorowski („Bór“) a posledním velitelem Zemské armády se v období od října 1944 až do jejího formálního rozpuštění v lednu 1945 stal generál Leopold Okulicki („Niedźwiadek“). V roce 1944 měla Zemská armáda už přes 350 tisíc členů, z toho asi dvacet tisíc v partyzánských a diverzních jednotkách. Její velitelský sbor se skládal zejména z důstojníků předválečné polské armády, významnou roli hrály v rámci jednotlivých oblastních velitelství i posily z řad polských vojenských jednotek na západě (tzv. „cichociemny“), které byly vycvičeny britskou SOE a poté letecky vysazeny na okupovaném území.

Generál Tadeusz Bór-Komorowski, velitel Zemské armády

Územně se organizace Zemské armády členila do sedmnácti oblastí, které odpovídaly předválečným vojvodstvím, ve větších městech pak existovaly samostatné okruhy. V čele stálo Hlavní velitelství Zemské armády (Komenda Główna Armii Krajowej), které se členilo na jednotlivé odbory. V roce 1943 byla také zřízena Vojenská správa Zemské armády, která měla koordinovat spolupráci s civilní složkou odboje.11

Polský odboj byl nejsilnější v Generálním gouvernementu, v němž se jeho přirozeným a nejdůležitějším centrem stala Varšava. Mnohem komplikovanější situace existovala v polských oblastech přímo připojených k nacistickému Německu, v nichž rozsáhlé deportace a silný germanizační tlak vůči místnímu polskému obyvatelstvu vytvářely pro polské podzemí mnohem nepříznivější podmínky.

Na územích anektovaných v roce 1939 SSSR se nově nastolená sovětská moc mohla opírat o podporu aspoň části místních Ukrajinců, Bělorusů a Židů, proto se v těchto oblastech Zemské armádě podařilo vybudovat svoji strukturu většinou až poté, co je obsadili v létě 1941 Němci. I pak zde ovšem existovala velmi komplikovaná situace, protože Zemská armáda zde musela počítat nejen s nacistickým okupačním režimem a jeho vojenskými a policejními složkami, ale i se sovětskými partyzánskými oddíly a posléze i s jednotkami nacionalistické Ukrajinské povstalecké armády (UPA). Vztahy mezi jednotlivými ozbrojenými formacemi na těchto územích byly proměnlivé a komplikované a střety mezi nimi měly často charakter nelítostné občanské války, která byla provázena brutálními etnickými čistkami vůči civilnímu obyvatelstvu. V roce 1943 zahájila UPA v oblasti Volyně a později i Haliče brutální útoky proti místnímu polskému obyvatelstvu, které si podle některých odhadů vyžádaly až 100 tisíc obětí.12

Výzbroj Zemské armády pocházela zejména ze zachráněných zásob předválečné polské armády, zbraní získaných od Němců a z vlastní výroby. Jen ve Varšavě existovaly tři tajné dílny Zemské armády, v nichž se vyráběly mj. samopaly vlastní konstrukce Blyskawica, napodobeniny britských samopalů Sten a speciální ruční granáty.13 To vše ale mohlo dostačovat pro činnost zvláštních diverzních jednotek a menších partyzánských oddílů, nikoliv však pro potřeby rozsáhlé podzemní armády. Podobně jako v případě českého odboje v Protektorátu Čechy a Morava bylo také jen velmi omezené množství výzbroje dodáno polskému podzemí západními spojenci letecky. V těchto dodávkách navíc převažovaly zejména trhaviny určené k diverzním a sabotážním operacím, protože Britové se obávali, že by Zemská armáda mohla použít jimi dodané zbraně proti postupující Rudé armádě, což by mohlo narušit britsko-sovětské spojenectví.14 Na podzim 1944 pak západní spojenci dodávky zbraní polskému odboji zastavili úplně. Důsledkem bylo, že v okamžiku vypuknutí Varšavského povstání jen necelých 10 % zmobilizovaných bojovníků Zemské armády ve Varšavě disponovalo ručními zbraněmi.

1.3 Aktivity polského odboje

V počátečním období své činnosti se polské odbojové organizace většinou vyhýbaly přímým ozbrojeným střetům s nacistickou okupační mocí. Důvodem byla snaha nenarušit budování a výcvik podzemní armády a neohrozit přípravy plánovaného celonárodního povstání, které mělo být – jak již bylo zmíněno – vyvrcholením jejich činnosti. Roli hrály také odůvodněné obavy z odvetných represí nacistů vůči civilnímu obyvatelstvu. Brutální vysídlovací a represivní politika nacistů nakonec ale přiměla podzemní síly k zahájení ozbrojeného boje již v dřívějších fázích okupace. Významným impulsem se stala zejména tzv. akce Zamość, při níž se oddíly Zemské armády a Rolnických praporů – ve snaze zabránit vysídlování polského obyvatelstva v okolí Zamośće, kde se měla uskutečnit ukázková německá kolonizační akce – tvrdě střetly na přelomu let 1942 a 1943 s německými jednotkami. Tyto události značně přispěly k rozvinutí diverzní a partyzánské aktivity v rámci polského podzemí, jehož nejvýraznější bojová činnost je tak spjata zejména s obdobím let 1943–1944.

Zvlášť výraznou úlohu v bojové činnosti Zemské armády v tomto období sehrálo Diverzní vedení Hlavního velitelství Zemské armády (Kierownictwo Dywersji Komendy Głównej Armii Krajowej, Kedyw), zřízené v lednu 1943 v čele s plukovníkem (později generálmajorem) Emilem Fieldorfem („Nilem“), které se zaměřovalo mj. na provádění útoků na představitele německé okupační správy, armády a bezpečnostních sil a na polské kolaboranty a konfidenty. Mezi jeho nejproslulejší akce patřil úspěšný atentát na SS-Brigadeführera Franze Kutscheru, velitele SS a policie ve Varšavě, jejž uskutečnili 1. února 1944 příslušníci zvláštního praporu Kedywu „Parasol“.15

Nacisté na ozbrojené akce polského odboje reagovali brutálními represemi jak proti dopadeným příslušníkům podzemí a jejich podporovatelům, tak i proti „rukojmím“, kteří byli často náhodně zadrženi při pouličních raziích. Drastickou formu odvety představovaly zejména veřejné popravy uskutečňované nejdříve přímo v ulicích Varšavy a později v ruinách varšavského ghetta, v němž bylo od října 1943 do července 1944 zavražděno asi deset tisíc osob.16

Polský odboj dosáhl také řady významných úspěchů i ve zpravodajských operacích, z nichž k těm nejznámějším se řadí získání kompletní německé „odvetné zbraně“ V-2 a její letecká přeprava v rámci operace Most III do Velké Británie. Mezi nejodvážnější činy odbojového hnutí nejen v Polsku, ale v celé okupované Evropě se zařadila akce příslušníka Zemské armády Witolda Pileckeho, jemuž se v září 1940 podařilo proniknout do koncentračního tábora Osvětim, vybudovat zde konspirační odbojovou síť a poté odtud opět v roce 1943 uprchnout.

Bohatá byla i propagandistická činnost polského odboje – prakticky každá jeho jednotlivá organizační součást vydávala vlastní ilegální časopis nebo aspoň letáky. Nejdůležitější tiskovinu polského podzemí představoval Informační bulletin (Biuletyn Informacyjny), který vycházel týdně v nákladu až 40 tisíc kusů.17

V tragickém postavení – podobně jako v jiných nacisty ovládaných zemích – se po okupaci Polska ocitlo místní židovské obyvatelstvo. Hned v první vlně vražedných represí na podzim 1939 se obětí operačních jednotek SS, gestapa a policie (Einsatzgruppen) stalo sedm tisíc polských Židů a vůči ostatnímu židovskému obyvatelstvu byla záhy uplatněna kolektivní opatření podle nacistických norimberských zákonů. Na okupovaném polském území bylo zřízeno asi 650 ghett, mimo jiné v Lodži, ve Varšavě, v Sosnowci, Krakově, Białystoku a Čenstochové. Největším z nich ve Varšavě prošlo v letech 1940–1943 asi půl milionu osob. Drastické životní podmínky v ghettech byly ale jen předstupněm k deportacím do vyhlazovacích táborů v Belzecu, Sobiboru, Treblince, Chełmnu, Osvětimi a Majdanku. Celkový počet obětí šoa z řad polských Židů je udáván číslem tři miliony osob.18

Polský odboj si tragickou situaci židovského obyvatelstva uvědomoval. V prosinci 1942 vznikla v jeho rámci Rada pomoci Židům (Rada Pomocy Żydom przy Pełnomocniku Rządu RP na Kraj, RPŻ, „Żegota“), která pronásledovaným Židům poskytovala pomoc, vyhledávala pro ně úkryty a vyráběla jim falešné dokumenty. Podrobnou zprávu o nacistické genocidě vůči Židům dodal západním spojencům kurýr polského odboje Jan Karski.19

V červenci 1942 zahájili nacisté rozsáhlou deportaci obyvatel varšavského ghetta do vyhlazovacích koncentračních táborů. Proti záměru nacistů zlikvidovat ghetto se rozhodly vystoupit levicová Židovská bojová organizace (Żydowska Organizacja Bojowa, ŻOB), v jejímž čele stál Mordechaj Anielewicz, a pravicový Židovský vojenský svaz (Żydowski Związek Wojskowy, ŻZW), jemuž velel Pawel Frenkel a jehož členy byla řada vojáků a důstojníků židovského původu z řad předválečné polské armády.

Nejprve zahájil židovský odboj útoky proti představitelům židovské správy a židovské policie, kteří byli ochotni s nacisty spolupracovat při organizaci deportací. K prvnímu ozbrojenému odporu ve varšavském ghettu, který přiměl nacisty deportace dočasně zastavit, došlo 18. ledna 1943. Zemská armáda i komunistická Lidová garda (Gwardia Ludowa) postupně dodaly do ghetta určité množství zbraní, takže když chtěli nacisté 19. dubna 1943 přistoupit k jeho konečné likvidaci, zahájili bojovníci Židovské bojové organizace a Židovského vojenského svazu ozbrojené povstání, které trvalo takřka měsíc a skončilo 15. května 1943 demonstrativním zničením Velké synagogy na Tłomackém náměstí ve Varšavě.

Povstání ve varšavském ghettu nebylo ale jediným projevem vzdoru polských Židů. K aktivnímu odporu sáhli v červnu 1943 i obyvatelé ghetta v Čenstochové a v srpnu téhož roku i v Sosnowci, Będzinu a Białystoku. K povstáním vězňů došlo i ve vyhlazovacích koncentračních táborech Treblinka (srpen 1943) a Sobibor (říjen 1943).20

Němečtí vojáci při bojích ve varšavském ghettu

Situace polské exilové vlády i domácího odbojového hnutí se podstatně proměnila po útoku nacistického Německa a jeho spojenců na SSSR v červnu 1941. Sovětský svaz se nyní pro Polsko stal formálně z úhlavního nepřítele spojencem, i když k němu stále převážná část polského domácího i zahraničního odboje přistupovala z pochopitelných důvodů se silnou nedůvěrou a odstupem („spojenec našich spojenců“). Po britském zprostředkování došlo nicméně k dočasné normalizaci vzájemných vztahů mezi SSSR a polskou exilovou vládou a na konci července 1941 byl uzavřen tzv. pakt Sikorski–Majskij, který obnovoval vzájemné diplomatické styky. Tento pakt byl doplněn jak civilní smlouvou, která obsahovala ústupky Sovětského svazu v záležitostech občanství Poláků žijících na sovětském území, tak od 14. srpna 1941 i smlouvou vojenskou, umožňující vytvoření samostatné polské vojenské jednotky v SSSR. Jejím velitelem se stal generál Władysław Anders, do té doby vězeň NKVD na Lubjance, a náčelníkem štábu plukovník (později generál) Leopold Okulicki.

Vzájemné vztahy mezi SSSR a polským exilem zůstávaly ovšem výrazně poznamenané vzájemnou nedůvěrou, a to tím spíše, že Sovětský svaz odmítl uznat jako závaznou předválečnou polsko-sovětskou hranici. Moskva také, i když akceptovala obnovení polské státnosti na územích okupovaných v roce 1939 nacistickým Německem a dočasně uznala také polskou exilovou vládu, záhy zahájila vytváření vlastních alternativ jak k této vládě, tak i k jejím ozbrojeným silám a na ni napojenému podzemnímu hnutí.

Na začátku ledna 1942 vznikla ve Varšavě na základě předchozího parašutistického výsadku ze SSSR Polská dělnická strana (Polska Partia Robotnicza, PPR), která sice navenek vystupovala jako radikálně levicová nekomunistická politická formace, ale ve skutečnosti byla zpočátku složena takřka výlučně ze členů předválečné Komunistické strany Polska. V čele Polské dělnické strany působil nejprve Marcel Nowotko, po jeho nevyjasněné smrti v listopadu 1942 ho nahradil Paveł Finder a v listopadu 1943 se jejím generálním tajemníkem stal Władysław Gomułka. Vojenskou formaci Polské dělnické strany představovala Lidová garda (Gwardija Ludowa, GL), přejmenovaná od ledna 1944 na Lidovou armádu (Armija Ludowa, AL), která organizovala četné diverzní a sabotážní akce zejména na Lublinsku a Kielecku. Mezi její nejvýznamnější představitele patřili Boleslav Mołojec a po jeho smrti Mieczysław Moczar, Marian Spychalski a Michał Żymierski.

Rozpory mezi Sovětským svazem a polskou exilovou vládou i mezi na ně napojenými odbojovými složkami působícími na okupovaném polském území se ovšem opět postupně prohlubovaly. Na přelomu března a dubna 1942 začala evakuace Andersovy armády a tisíců polských civilistů ze sovětského území do Íránu. SSSR v reakci na tento krok podstatně omezil činnost polského velvyslanectví na svém území. Od května 1943 pak začaly být budovány nové polské vojenské jednotky pod přímou sovětskou kontrolou, jejichž základem se stala pěší divize Tadeusze Kościuszka. Jejím velením byl pověřen podplukovník Zygmunt Berling, který společně s malou skupinou polských důstojníků odmítl výjezd ze SSSR. Tyto nové polské vojenské jednotky byly v úzkém spojení s novou politickou reprezentací Poláků v SSSR – Svazem polských vlastenců (Związek Patriotów Polskich), který se orientoval na bezvýhradné podřízení Sovětskému svazu, včetně uznání nové východní polské hranice odpovídající zhruba tzv. Curzonově linii.21 Mezi představitele Svazu polských vlastenců patřili například Wanda Wasiłewská, Alfred Lampe nebo již zmíněný Zygmunt Berling.22

V únoru 1943 probíhala také jednání mezi představiteli Polské dělnické strany, delegatury a velitelství Zemské armády o začlenění komunistického odboje do struktur polského podzemního státu, která ale skončila neúspěšně. V dubnu 1943 pak vyostřila vztahy mezi SSSR a polskou exilovou vládou katyňská aféra, při níž Němci objevili v lesích nedaleko Smolenska hroby polských důstojníků popravených NKVD na jaře roku 1940. Když poté polská exilová vláda požádala o vyšetření této záležitosti Mezinárodní červený kříž, přerušil s ní Sovětský svaz 25. dubna 1943 diplomatické styky.

Polský londýnský exil se nyní také musel vyrovnávat s pro něj problematickou proměnou vojensko-politické situace, protože po vstupu SSSR a USA do válečného konfliktu značně poklesla strategická hodnota relativně početných polských vojenských sil bojujících proti mocnostem Osy a zároveň se postupně snižovala i role Velké Británie – hlavního polského spojence. V létě 1943 také zasáhly polský odboj dvě citelné personální ztráty – na konci června byl ve Varšavě gestapem zatčen velitel Zemské armády generál Stefan Rowecki („Grot“) a o několik dní později na začátku července 1943 zahynul při leteckém neštěstí v Gibraltaru premiér exilové vlády a vrchní velitel polských ozbrojených sil generál Władysław Sikorski. V čele exilové vlády pak stanul Stanisłav Mikolajczyk z Lidové strany, vrchní velení ozbrojených sil převzal generál Kazimierz Sosnkowski a velení Zemské armády generál Tadeusz Komorowski („Bór“).

V souvislosti s postupem Rudé armády na západ se politicky i vojensky aktivizoval také polský komunistický odboj. V listopadu 1943 vydala Polská dělnická strana manifest Za co bojujeme, v němž kladla důraz na národní nezávislost a sociální revoluci. Polský nekomunistický odboj čelil tlaku Sovětského svazu a jím podporovaných polských komunistů rovněž aktivizací své činnosti, mimo jiné v březnu 1944 bylo zveřejněno programové prohlášení ilegální Rady národní jednoty Za co bojuje polský národ, v němž bylo deklarováno zachování původních polských hranic z roku 1921 na východě a jejich posunutí na západě a severu, mimo jiné připojení Východního Pruska a Pomoří, ale také Dolního a Těšínského Slezska.

Podzemí rovněž v úzké spolupráci s londýnským exilem finalizovalo plán celonárodního povstání, tzv. Akci Bouře (Akcja Burza), která předpokládala eliminaci německé branné moci a převzetí kontroly nad okupovaným územím ještě před příchodem Rudé armády. Spolupráce s ní měla probíhat pouze v čistě vojenské rovině. Zásadním problémem tohoto plánu ovšem byla – jak se mělo tragicky ukázat zejména v případě povstání ve Varšavě – vojenská slabost polského odboje, který se přes svoji značnou početnost nemohl sám vojensky prosadit proti dosud stále silným německým ozbrojeným silám, a v důsledku toho ani politicky vůči Sovětskému svazu a jím podporovaným a prosazovaným polským komunistům.

Prohlubující se rozkol mezi jednotlivými složkami polského podzemí přerůstal v některých případech i do vzájemných ozbrojených střetů, a to zejména mezi krajními póly odbojového spektra. Jedním z nejvýraznějších incidentů se stala likvidace jednoho z partyzánských oddílů Lidové gardy jednotkami pravicových Národních ozbrojených sil, ke které došlo na počátku srpna 1943 u Borowa na Lublinsku. Tuto akci následně odsoudilo velení Zemské armády.23

V lednu 1944 překročila sovětská vojska původní polsko-sovětské hranice na Volyni a v červenci téhož roku i „novou“ hranici na Bugu. V témže měsíci pak vznikl v Moskvě na základě jednání mezi Svazem polských vlastenců a Zemskou národní radou Polský výbor národního osvobození (Polski Komitet Wyzwolenia Narodowego, PKWN), který po přesídlení do Lublina začal 21. července 1944 vykonávat funkci představitele státní moci na osvobozeném území (tzv. „lublinská vláda“), a to bez ohledu na exilovou vládu v Londýně. Kromě Polské dělnické strany byly v Polském výboru národního osvobození zastoupeny i politické skupiny, které se jako samostatné frakce vyčlenily z politických stran působících v ilegalitě a exilu. V jeho čele stanul Edward Osóbka-Morawski, člen Polské socialistické strany. V srpnu 1944 uzavřel Polský výbor národního osvobození se SSSR tajnou smlouvu o hranicích, která znamenala ztrátu 45 % předválečného území Polska.24

1.4 Akce Bouře a povstání ve Varšavě

Ve východních polských oblastech se po přiblížení Rudé armády rozběhla Akce Bouře. Jednotky Zemské armády se při ní od ledna 1944 ve spolupráci s postupujícími jednotkami Rudé armády a sovětskými partyzánskými oddíly účastnily osvobozování Volyňska, Podolí, Polesí, Lublinska, východního Mazovska a Řešovska, podílely se na bojích o Vilnius, Lvov, Drohobyč nebo Tarnopol. Po vojenské stránce probíhaly tyto operace vesměs úspěšně, avšak po skončení bojů s německou armádou docházelo opakovaně k zásahům NKVD proti jednotkám Zemské armády, které byly rozpouštěny a jejich důstojníci a vojáci uvězněni, deportováni do SSSR nebo nuceně zařazováni do řad Berlingových polských východních jednotek. Tyto represe zesílily zejména po vytvoření lublinského Polského výboru národního osvobození. Sověti rovněž odmítali na osvobozených územích akceptovat orgány polského podzemního státu, které vystupovaly z ilegality, a jmenovali do místní správy osoby naprosto podléhající jejich kontrole. V politické rovině tedy Akce Bouře selhala.25 Není divu, že za těchto okolností řada členů Zemské armády přecházela zpět do ilegality a pokračovala dále v boji – nyní již proti Sovětskému svazu a jím nastolovanému režimu.

Do Akce Bouře původně nebylo zahrnuto povstání ve Varšavě, v nejsilnějším polském odbojovém centru. K jeho vypuknutí došlo v situaci, kdy na konci července 1944 jednotky 1. běloruského frontu maršála K. K. Rokossovského a v jeho sestavě bojující 1. polské armády generála Z. Berlinga pronikly k východním předměstím Varšavy. Za těchto okolností vedení Zemské armády, které očekávalo vstup sovětských vojsk do Varšavy v nejbližších dnech, dalo 31. července povel k zahájení povstání. Hodina „W“ pro zahájení bojových akcí byla určena na 1. srpna 1944 v 17:00. Vojensko-politickým cílem povstání bylo přemoci německou posádku a převzít správu města ještě před příchodem Rudé armády. Silné motivy pro zahájení této akce existovaly i v rovině morálně politické – povstání ve Varšavě mělo být činem, který by obrátil pozornost světové veřejnosti k Polsku, vyjádřil touhu polského národa po svobodě a nezávislosti a znemožnil nebo aspoň znesnadnil zde nastolení prosovětského režimu. V neposlední řadě vyhlášení povstání odpovídalo i náladě mezi mladšími příslušníky polského odboje, kteří dychtili po boji proti okupantům, na nějž se tak dlouho připravovali.

S politickou i vojenskou koncepcí povstání nesouhlasilo kromě polského komunistického odboje také vedení pravicových Národních ozbrojených sil, jejichž část se odmítla podřídit Zemské armádě a povstání považovala za plýtvání silami, které budou zapotřebí v boji proti sovětizaci Polska. Jedna z nejsilnějších jednotek Národních ozbrojených sil, tzv. Svatokřížská brigáda, dokonce po dohodě s Němci ustoupila v lednu 1945 před postupující Rudou armádou na území Československa. Následně se pak v květnu 1945 v západních Čechách spojila s americkou armádou a stala se součástí spojeneckých sil.26

Strategická situace, která se na první pohled zdála být pro varšavské povstání tak příznivá, se ovšem záhy výrazně změnila. Sovětské jednotky, které vyčerpaly svůj útočný potenciál, byly před Varšavou zastaveny a přešly do obrany. Díky tomu získali Němci dost času na potlačení povstání. Navíc se mobilizaci jednotek Zemské armády ve Varšavě nepodařilo před okupanty utajit, takže posílená německá posádka byla na zahájení povstání připravena, dokázala udržet pod svou kontrolou klíčové pozice ve městě, včetně mostů a letišť, a také zabránit spojení jednotlivých ohnisek povstání.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Evropa v plamenech.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.