Copyright © Jindřich Marek, 2006, 2020

Cover © Karel Kárász, 2006, 2020

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2006, 2020

ISBN 978-80-7557-248-6 (print)

ISBN 978-80-7557-864-8 (ePub)

ISBN 978-80-7557-865-5 (mobi)

ISBN 978-80-7557-866-2 (pdf)

Dej mi moc, abych mohl odehnat černé duchy.

Dej nám sílu tisíce větrů, abychom mohli vymést zlé síly…

Zaříkávání eskymáckého šamana

Obsah

Prolog

Svět pod souhvězdím Velkého medvěda

Kde jsou arktické hranice?

Zapomenutý Kurt

I. Válka z prvních stránek novin

Arktická válka měla dvě tváře

1940 – Bitva o Narvik

1941 – Pronásledování bitevní lodi Bismarck

1942 – Nejen kalvárie konvoje PQ 17…

1943 – Úder v Kaafjordu

1944 – Kdo sklízel vítr…

1945 – Německá kapitulace v Norsku

II. Tři tajemství krkonošského Zlatého návrší

Meteorologická válka se dotkla i nejvyšších českých hor…

Tajemství první – smrt velkých kamarádů (1913)

Tajemství druhé – kasárna v horách (1938)

Tajemství třetí – Krakonošovo Grónsko (1942)

III Nejmenší armáda světové války

Zpráva o válce v „kuchyni evropského počasí“

První úspěch mužů Edwarda Ledovce

Všudypřítomný nepřítel

Místo tanků psí spřežení

Wettertruppen neuspěly…

IV. Česká stopa v arktické válce

Čecha najdeš všude – samozřejmě i v Arktidě…

Smrt v ledových vlnách

Prognostik k pohledání

Létající meteorolog

Roztočte kola…

V. Českoslovenští strážci arktické brány

Slavná 311. čs. bombardovací peruť v honbě za ponorkami

Pod javorovým listem

Lovci ponorek ze skotského Zapadákova

Konec ponorky U-1060

Poslední úspěch „třistajedenáctky“

Mezi padlými i oběť z Masarykovy krve

VI. Válka o Svalbard

Zapomenuté bojiště na nejsevernějším norském území

Smrt důlního inženýra Sverdrupa

Operace „Sizilien“

Od tajných operací k arktické archeologii

VII. Pavel Vavilov a ti druzí

Válka na arktickém severu sovětského Ruska

Předvídavý velitel Severního loďstva

Hurricany nad Murmanskem

Výpad Admirála Scheera

Hákový kříž v utajení

Post scriptum

VIII. Světová válka odešla do vytracena na 80. rovnoběžce…

V Evropě ji ukončili němečtí meteorologové a norští lovci tuleňů

Mladí dobrovolníci pro tajný úkol plují na sever

S ledními medvědy v patách

Telegram z Tromsö

Poněkud delší poslední Post scriptum

Memorial

Padlí českoslovenští letci při transportu ze SSSR do Velké Británie prostřednictvím arktických konvojů

Padlí příslušníci 311. čs. bombardovací perutě při protiponorkové službě na severoskotské základně Tain

Prameny:

Příloha 1

Historie objevování Arktidy a dobývání severního pólu do vypuknutí druhé světové války

Příloha 2

Časová chronologie nejzajímavějších událostí arktické války 1939–1945

Příloha 3

Nordøstgrønlands slædepatrulje Northeast Greenland Sledge Patrol (1941–1945)

Literatura

Prolog

Svět pod souhvězdím Velkého medvěda

Severní cyklonální situaci, která se vyznačuje vpádem studeného vzduchu od severu; jak ostatně napovídá již název, zde charakterizuje výškové proudění, kdy se řídící tlaková níže právě nachází nad Finskem a severozápadními částmi Ruska. Další cyklóna je v severozápadní části Atlantského oceánu. Mezi nimi se rozkládá hřeben vysokého tlaku vzduchu od Azorských ostrovů přes britské ostrovy k severu na Grónsko a Grónské moře až k Severnímu ledovému oceánu. V oblasti Irska se v tomto hřebenu obvykle tvoří samostatné jádro vyššího tlaku.

Frontální zóna probíhá z Norského moře do střední Evropy.

Vchod frontální zóny bývá na sever od Islandu, delta obyčejně ústí do oblasti nižšího tlaku na Balkáně. Do této frontální zóny pronikají jednotlivé frontální vlny z Atlantské cyklóny Dánským průlivem. V jejím vchodu se vlivem studeného vzduchu, přiváděného od severu, aktivizují a postupují do střední Evropy, kde okludují a zanikají ve výběžku vysokého tlaku nad Alpami. V některých případech proniká studený vzduch za okluzemi až do oblasti nízkého tlaku nad Středomořím, kde oživuje cyklonální činnost v nevýrazné frontální zóně probíhající od Sardinie přes jižní Rumunsko směrem na Azovské moře…

Úryvek z televizního meteorologického hlášení

Denně slýcháváme obdobné termíny při sledování televizních pořadů s předpověďmi počasí a zpravidla o nich hluboce nepřemýšlíme. Zajímá nás především jen finální oznámení o zítřejším počasí v našem regionu, popřípadě nohy, poprsí či tvářičky pohledných mladých hlasatelek, kterým si novináři zvykli říkat „rosničky“. V letech nejstrašnější světové války, která dokázala, že naše planeta je již malá pro kohokoliv, a slovu globální dala poprvé děsivý význam, však měly pro válčící strany zprávy o povětrnostní situaci v „kuchyních evropského počasí“ v Grónsku či na Špicberkách cenu zlata, respektive krve letců a námořníků jejich armád.

Právě letectvo a námořnictvo potřebovaly kvalitní meteorologické zprávy jako sůl, a tak se i sněhem a ledem pokryté oblasti studené a nehostinné Arktidy staly dějištěm malé a víceméně utajené, ale veskrze důležité války, která měla svůj nemalý vliv na ty velké válečné operace, které dnes zaplňují učebnice dějepisu a jsou námětem četných hraných i dokumentárních filmů.

Za všechny si připomeňme grandiózní a dlouho připravovanou invazi spojeneckých vojsk 6. června 1944 v Normandii. Její hodině H předcházelo velice špatné počasí, které německé velení mylně utvrzovalo v tom, že takové podmínky momentálně nedovolí Američanům a Britům invazi provést. Němcům však chybělo to, co jejich protivník dobře věděl – aktuální podrobné zprávy o meteorologické situaci nad Atlantikem, kde se rychle schylovalo ke zlomu ve vývoji počasí, které se mělo výrazně zlepšit v okamžiku, kdy se spojenečtí vojáci začnou vyloďovat na invazních plážích s krycími jmény Utah, Omaha, Sword a Juno…

Hlavními aktéry této „meteorologické války“ byli na straně jedné především Britové, Američané, Dánové, Norové a Rusové, na straně druhé Hitlerem zfanatizovaní Němci. Ti se dnes, po letech, všemožným způsobem začínají snažit i v této kapitole téměř cokoliv z jejich podpory nacismu prezentovat jako romantické dobrodružství báječných mládenců, jejichž synové dnes s nadšením a pietou navštěvují arktické oblasti, aby po návratu z nich glorifikovali své otce a padlého vojáka grónské armády na svých webových stránkách na internetu prezentují zároveň takřka jako hlupáka, který si svou smrt zavinil, protože prý včas nereagoval na ráznou výzvu „Halt!“…

Je možné a vhodné připomenout, že z výše zmíněných národů šli do této meteorologické války s určitým historickým předstihem především Norové, protože právě jejich vědci Wilhelm Friman Koren Bjerknes (1862–1951) a Jakob Bjerknes (1897–1975) posunuli svou prací meteorologii o pěkný kus dopředu. První coby zakladatel norské synoptické meteorologické školy, která má dodnes zásadní význam pro předpovídání počasí, druhý z „otců zakladatelů“ potom mimo jiné zavedl pojmy teplá, studená a okludovaná fronta. Tyto termíny nakonec za druhé světové války dostaly i vojenský obsah přímo strategického významu.

Pozorovací letoun J2F-6 z lodi americké pobřežní stráže Eastwind při hlídce nad grónským pobřežím

Proto tématem našeho dalšího vyprávění nebude v drtivé většině detailní vyprávění o „běžné“ válce v Arktidě – čili o arktických konvojích spojenců do severských přístavů tehdejšího Sovětského svazu, útocích německých ponorek a letadel na ně, pronásledování německých bitevních lodí Bismarck a Prinz Eugen za severním polárním kruhem či o pozemních bojích v norském Narviku a u ruského Murmansku, nebo třeba o odvážných nájezdech britských commandos na cíle na norských Lofotech. Soustřeďme se místo toho na popis těch válečných událostí na arktických ostrovech a skutečností s nimi nějak souvisejících, které jsou součástí toho, čemu můžeme říkat „válka o počasí“. Nejdříve si však alespoň ve stručnosti charakterizujme území, která budou prostorem tohoto zajímavého příběhu.

Kde jsou arktické hranice?

Středobodem této oblasti by měl být logicky severní pól, ale ono to není tak zcela jednoduché. Severní pól na rozdíl od jižního pólu leží na dně moře, v hloubce asi 4000 metrů. Musí se k němu po ledu a o to je to obtížnější. Přesto toto místo vždy člověka lákalo a přitahovalo. Můžeme být překvapeni, kdo všechno se o severní pól pokoušel a že vůbec není jisté, kdo byl první. Navíc je zde i maličký zádrhel. Leckdo si možná ze školních lavic zapamatoval, že jako slavní tři mušketýři byli čtyři, „severní pól“ – jsou dva…

Jedná se o magnetický a zeměpisný severní pól. Ty od sebe dělí několik tisíc kilometrů a z toho do určité míry vyplývají různé „šibalské“ aktivity severských států, které usilují o přičlenění mořského dna ke svému území ve snaze dostat se v budoucnu k nerostnému bohatství pod hladinou.

Jde totiž o to, že magnetický kompas neukazuje ke skutečnému severnímu pólu Země. Spíše ukazuje do blízkosti severního magnetického pólu Země. Severní magnetický pól se nyní nachází v severní Kanadě. Pól se každý den pohybuje po elipsách a v průměru severně o více jak 40 metrů za den. Důkazy svědčí o tom, že severní magnetický pól putoval po většině povrchu Země během 4,5 miliardy let od vzniku Země. Magnetické pole Země vytváří částečně ionizované vnější jádro Země, které rotuje rychleji než zemský povrch. Na konci minulého století tak byla poloha severního magnetického pólu Země na kanadském ostrově Ellef Ringnes Island. Aby to bylo ještě trochu zašmodrchanější existují i dvoje hranice Arktidy – klimatická a zeměpisná…

V současné době stále více poblázněného počasí se uznává klimatická hranice Arktidy, která je určená tzv. červencovou izotermou +10 °C. Spojuje místa, která v nejteplejším měsíci severní polokoule vykazují průměrnou teplotu +10 °C. Tato hranice zhruba souhlasí s polární hranicí lesa čili s rozmezím tundry a tajgy. Červencová izoterma +10 °C ohraničuje prostor 26,5 mil. km^2; přibližně 70 % z toho připadá na moře a 30 % na souš. Severní polární kruh, který je pro většinu lidí jakousi magickou (a především na mapě rychle srozumitelnou) hranicí arktické oblasti však vymezuje plochu pouze 21,2 mil. km^2.

Americká pobřežní stráž s puškou na stráži v jedné z malebných grónských zátok

V našem příběhu zůstaneme pro lepší přehled právě u ryze zeměpisné hranice Arktidy. Tou pro nás bude rovnoběžka zvaná severní polární kruh. Přesně se jedná o 66° 33´ severní šířky. Jde o místo, kde slunce v době letního slunovratu nezapadá. Je to jednou za rok. Jenže díky Golfskému proudu je tato hranice z klimatického hlediska na různých místech zeměkoule rozdílná. Proto je například skandinávská část mnohem teplejší než kanadská část. Z toho důvodů se většinou pro vymezení Arktidy používá hranice klimatická, ale my zůstaňme u zjednodušujícího vojenského hlediska a zaměřme se jen na zeměpisné kritérium. Vedle kontinentálních území Kanady, Norska a Ruska nám půjde především o šest následujících ostrovů a souostroví:

Grónsko

Největší ostrov na naší planetě má rozlohu 2 175 600 km^2 a je dnes dánským autonomním územím se značnou mírou samostatnosti. Většina současných návštěvníků Grónska míří na jeho jižní část, jmenovitě do Narsarsuaqqu, což v překladu znamená „velká planina“. Odsud je už blízko k pevninskému ledovci. Ten pokrývá 1 833 900 km^2 pevniny a je v průměru 2300 m silný.

Původními obyvateli ostrova jsou Eskymáci, kteří do Grónska přišli v době 4000 let př. n. l. Okolo 10. stol. n. l. si jižní Grónsko oblíbili i Vikingové. Dali mu název Greenland (Zelená země). Název, který použil poprvé Erik Rudý, měl podle pověstí přilákat nové osadníky na břehy nehostinného ostrova. Všechna současná města „zelené země“ však nejsou ničím jiným než vesnicemi, protože zdejší parlament v hlavním městě Nuuku (dříve Godthåb) zastupuje pouze 55 000 obyvatel ostrova.

Nejsevernější část naší planety se stala bojištěm druhé světové války

Když v dubnu 1940 němečtí nacisté obsadili Dánsko, zůstala její tehdejší kolonie izolovaná, protože její okupace byla momentálně nad síly německé armády. V dohodě se zdejšími dánskými vládními úředníky tu převzaly iniciativu Spojené státy americké, které v zájmu své bezpečnosti zajistily vojenskou ochranu ostrova a za druhé světové války zde vybudovaly velkou leteckou základnu, později přeměněnou na mezinárodní letiště.

Jan Mayen

Ostrov dlouhý 53 a 16 km široký o celkové rozloze 380 km^2 (z toho 117 km trvale zaledněno) patří Norsku od roku 1929. V éře zámořských objevů jej jako první objevil v roce 1607 H. Hudson, avšak tradice hovoří o tom, že první na jeho půdě stanul v 6. století irský mnich Brendan, který byl skvělým námořníkem. Oficiálně však byl objev ostrova přiznán Nizozemci Jakobdzu Mayovi (odtud jméno Jan Mayen), který zde zakotvil v roce 1614.

Skalnatý vulkanický ostrov, jemuž dominuje sopka Beerenburg (2277 m n. m.), která byla považována za vyhaslou, ale dala o sobě nečekaně vědět v letech 1818, 1970 a 1985, postupně patřil Nizozemsku, Anglii, Francii a Rakousku-Uhersku, což vedlo v roce 1918 málem k tomu, že na něm dodnes mohla vlát červenobílá vlajka s modrým klínem, protože ve dvacátých letech byla správa ostrova nabízena Československu; podle jiné verze o něj v roce 1919 projevil na mezinárodní mírové konferenci zájem sám tehdejší československý ministr zahraničních věcí dr. Edvard Beneš. Buď jak buď, dnes je ostrov norský a jeho opuštěný vojenský prostor střídavě střeží směna v počtu jediného muže!

Špicberky

Souostroví známé také jako Svalbard má rozlohu 62 050 km^2 a stalo se v minulosti východiskem nejedné polární výpravy. Po objevu bohatých ložisek uhlí se na jeho těžbě začali podílet stejným dílem Norové i Rusové. Podrobněji bude ještě o Špicberkách zmínka v kapitole o válečných operacích na Špicberkách v letech 1941–1943.

Medvědí ostrov

Ostrov s norským názvem Bjørnøya a rozlohou pouhých 179 km^2 dnes obývá asi 300 obyvatel. Barentsovo moře oblévající Medvědí ostrov je z jihu ovlivňováno teplými proudy, takže je i vzhledem ke své severní poloze teplejší. V létě je téměř celé moře bez ledu a jižní část Barentsova moře dokonce ani během zimy nezamrzá.

Země Františka Josefa

Arktické souostroví patřící Rusku nese název po rakouském panovníkovi zásluhou rakousko-uherské polární expedice z let 1872–1874, která na severu s trojstěžníkem Admiral Tegetthoff o výtlaku 220 BRT a délce 38,34 m pod velením poručíka řadové lodě Karla Weyprechta objevila novou pevninu, kterou nazvala Země císaře Františka Josefa. Této výpravy se také zúčastnili námořníci z českých zemí – chomutovský rodák a 1. důstojník lodi Linienschiffsleutnant Gustav Brosch, 2. důstojník Linienschiffsfähnrich Eduard Orel z Nového Jičína, lodní topič Josef Pospíšil z Přerova a strojník Otto Kříž z Pačlavic u Kroměříže, který na výpravě 16. března 1874 zemřel a byl v zemi věčného ledu i pohřben.

Souostroví má rozlohu 16 100 km^2 a je nejsevernější pevninou dnešní Ruské federace. Znalci díla Jaroslava Haška dobře vědí, že se o tomto souostroví poněkud svérázně vyjadřoval i sám dobrý voják Švejk…

Novaja Zemlja

Ruský ostrov o rozloze 82 180 km^2 je dnes stále pod vojenskou kontrolou, a přestože je na jeho území 100–150 řek s častým výskytem lososa, jeho konzumace se nedoporučuje, protože v mělkých vodách tohoto ostrova, který úzký průliv Matočkin Šar rozděluje vlastně na ostrovy dva, jen v padesátých letech skončilo 12 nukleárních reaktorů, včetně jedné atomové ponorky. V září 1942 zde kladl minová pole německý těžký křižník Admiral Hipper, což stojí za zmínku nejen kvůli místu na dalekém severu, ale i proto, že šlo o jediný případ v německém námořnictvu, kdy těžký křižník kladl miny. Další zajímavostí tohoto ostrova je tvrzení některých současných ruských vědců, že ničivé zemětřesení, které postihlo v roce 1988 Arménii, bylo způsobeno pokusným jaderným výbuchem na ostrově Novaja Zemlja vzdáleném od Arménie 3500 km…

Takto vymezená arktická polární oblast za magickou čarou severního polárního kruhu má název pocházející z řečtiny, protože leží pod severním souhvězdím Velkého medvěda a medvěd se řecky řekne Arctos. První seznámení se s Arktidou ovšem patří drsným a houževnatým Vikingům, kteří jako první Evropané objevili Grónsko a odtud se již v 11. století dostali na americký kontinent. Arktidě se z logických důvodů, vzhledem k jejím klimatickým podmínkám, po staletí vyhýbaly války, ale nakonec ani ona nebyla ušetřena…

Tři letci a meteorolog – tak vypadaly osádky dálkových německých letounů He-111, které se z norských letišť snažily v arktické oblasti zjistit co nejvíce informací o počasí

Druhá světová válka začala oficiálně sice již 1. září 1939 zákeřným německým útokem proti Polsku, ale až do 9. dubna 1940, kdy hitlerovské Německo stejně záludně zaútočilo na Dánsko a Norsko, dánské a norské meteorologické stanice vysílaly své zprávy ze severní arktické oblasti nezakódované a tím pádem k použití pro potřeby všech zemí včetně nacistického Německa. Obdobná situace byla do června 1941 prakticky i na sovětském polárním severu, kdy měl Stalinův Sovětský svaz s Hitlerovou Velkoněmeckou říší od srpna 1939 uzavřenu tzv. smlouvu o neútočení, na kterou krutě doplatilo Polsko i malé pobaltské republiky Litva, Lotyšsko a Estonsko.

Když však navíc Britové 10. května 1940 provedli výsadek na Island a Faerské ostrovy ve snaze omezit operační možnosti Němců v severním Atlantiku, dostala se hitlerovská Luftwaffe a Kriegsmarine při získávání zpráv o meteorologické situaci (především z Grónska a ze Špicberk) do nezáviděníhodné situace, kterou byla nucena operativně řešit různými způsoby. Na jeden z nich se přišlo až po desítkách let…

Zapomenutý Kurt

Ve vojenském muzeu v kanadské Ottawě je v jedné z budov věnované sbírce vojenských vozidel mimo jiné i exponát, který sice není na pohled pro nezasvěceného návštěvníka nijak atraktivní, ale přesto jde o jedinečný historický artefakt z druhé světové války, který je dnes jedním z nejviditelnějších muzejních symbolů války v Arktidě.

Jádrem tohoto exponátu je vedle zbytků bílé maskovací tkaniny a dvou stožárů deset neforemných cihlově červených kovových kontejnerů, které vzdáleně připomínají leteckou bombu. Na kanadské území se toto z dnešního pohledu staré železo dostalo před desítkami let na palubě německé ponorky U-537, která na moře vyplula z německého Kielu 18. září 1943 a po krátké zastávce v norském Bergenu se 30. září pod velením Kapitänleutnanta Petra Schreweho vydala do severního Atlantiku.

Podobných plaveb za druhé světové války vykonaly ponorky nacistického Německa stovky a tisíce s cílem útočit na spojenecké transportní lodě. Úkol U-537 však byl tentokrát poněkud jiný, protože posádku člunu a jeho smrtonosná torpéda doplňovali ještě dr. Kurt Sommermeyer a výrobek firmy Siemens Wetter-Funkgerät/Land (WFL) Nummer 26…

S těmito poněkud neobvyklými pasažéry doplula ponorka 22. října 1943 až do Martin Bay na severu Labradoru, kde v 18.45 hod. asi 300 metrů od břehu v pozici 60° 45´ severní šířky a 64° 23´ západní délky zakotvila.

Ponorku, která po dvou dnech opět kanadské břehy opustila a po několika týdnech plavby po oceánu zakotvila v pořádku a bez zvláštních příhod 8. prosince 1943 v okupovaném francouzském přístavu Lorient, potopila o rok později 9. listopadu 1944 torpédem v dalekém Jávském moři americká ponorka Flounder. Na její jednu plavbu z podzimu roku 1943 by se asi nenávratně zapomnělo nebýt po více než pětatřiceti letech jednoho zvědavého německého důchodce.

Byl jím bývalý zaměstnanec firmy Siemens ing. Franz Selinger, který se po odchodu do důchodu rozhodl napsat historii německé meteorologické služby. Tento koníček jej tak jednoho dne přivedl k osobě dr. Sommermeyera, v jehož pozůstalosti nalezl mimo jiné fotografie malé meteorologické stanice a německé ponorky u neznámého pobřeží. To nakonec Selinger začal považovat za břehy kanadského Labradoru, dlouho mu k tomu však chyběly důkazy. Nakonec mu pomohli odborník Jürgen Rohwer a syn dr. Sommermeyera, který ponorku identifikoval jako U-537. Potom se již mohl Selinger vydat do Spolkového vojenského archivu ve Freiburgu, aby tam začal hledat v zachovalých lodních denících. V roce 1980 se již mohl dopisem svěřit se svými poznatky kanadskému armádnímu historikovi W. A. B. Douglasovi, který záhy na to s pomocí kanadské pobřežní stráže zahájil pátrání, jež 21. července 1981 k radosti pátrajících dospělo ke kýženému objevu „Kurta“!

Tak se totiž jmenovala tajná automatická německá meteorologická stanice, kterou zde v říjnu 1943 dr. Sommermayer s pomocí námořníků z U-537 umístil. Některé „Kurtovy“ části zde již sice po tolika letech chyběly, ale kontejnery se zařízením stanice, trojnožka, stožár i některé suché baterie byly nalezeny v dobrém stavu.

Zařízení této automatické meteorologické stanice, šesté ze série jednadvaceti, kterou vyrobila firma Siemens, se skládalo z různých měřicích přístrojů, 150wattového vysílače Lorenz 150FK a deseti masivních kontejnerů s vysokonapěťovými bateriemi ze suchých niklokadmiových článků.

Stanici němečtí námořníci umístili asi 400 metrů od břehu na pahorku ve výši 56 metrů nad hladinou moře. Manipulace s kontejnery o váze 110 kilogramů i dalším zařízením, které na břeh dopravovali na gumovém člunu, spolu s kompletací stanice jim trvalo zhruba 24 hodin. Naštěstí pro ně se nalézali v pustině, kde jim hrozilo jen poměrně malé nebezpečí, že budou odhaleni. A tak již v sobotu 23. října 1943 v 17.40 hodin byl Kurt uveden do provozu a Kapitänleutnant Schrewe mohl dát pokyn k vyplutí a se svou ponorkou vyrazit na východ.

Po několik dní přijímala německá vojenská meteorologická služba ke své velké spokojenosti pro ni tak cenné a zajímavé zprávy z daleké Kanady, ale poměrně záhy k její velké lítosti začaly zprávy od Kurta přicházet se značným rušením, aby se nakonec stanice zcela odmlčela. Až po mnoha letech v Německu zjistili, že důvodem zániku stanice nebyla akce nepřítele, ale že z poměrně pochopitelných důvodů byla na vině vedle drsného přírodního prostředí na kanadském pobřeží především velká vzdálenost a s tím vším spojené technické problémy tohoto typu zařízení, které byly zatím na počátku svého vývoje.

Německá automatická meteorologické stanice „Kurt“ (WFL 26) krátce poté, co ji na kanadském území v říjnu 1943 tajně instalovala posádka ponorky U-537

Němečtí nacisté se v červenci 1944 pokusili na Labradoru umístit ještě další tajnou automatickou meteorologickou stanici, kterou měla do Kanady ze své norské základny dopravit ponorka U-867. Její úkol však zhatily již 19. září 1944 severozápadně od norského Bergenu letouny 224. squadrony RAF, které ji potopily.

Kurt však samozřejmě nebyl zdaleka jedinou severskou automatickou meteorologickou stanicí německého válečného námořnictva. V letech 1942–1944 instalovaly posádky ponorek stanice i na dalších místech, a to pod krycími názvy nesoucími mužská křestní jména:

Dietrich (WFL 27)

Stanici na Medvědím ostrově instalovala 6. září 1942 posádka ponorky U-355.

Edwin I (WFL 22)

Na Špicberky doplula se stanicí ponorka U-657, provoz byl zahájen 22. listopadu 1942.

Edwin II (WFL 23)

Stanici na Medvědím ostrově umístila 18. března 1943 posádka meteorologické lodě WBS 2 Coburg.

Robert (WFL 24)

Místem určení byl Medvědí ostrov, kam 3. července 1943 vyplula se stanicí ponorka U-629.

Gerhard (WFL 25)

Stanici na sovětském ostrově Novaja Zemlja instalovala 22. srpna 1943 posádka ponorky U-703.

Christian (WFL 29)

Tuto stanici na Medvědím ostrově postavila 6. prosince 1943 posádka U-713.

Hermann (WFL 34)

V červenci 1944 instalovali muži z ponorky U-737 stanici na Medvědím ostrově.

Edwin III (WFL 33)

V červenci 1944 instalovala další stanici na severu Špicberk rovněž posádka U-737.

Ernst (WFL 28)

Posádka ponorky U-703 instalovala stanici tentokrát v srpnu 1944 na severu Islandu.

Walther (WFL 31)

Od září 1944 byla na ostrově Jan Mayen nainstalována stanice posádkou ponorky U-992.

Erich (WFL 32)

Na sovětském ostrově Novaja Zemlja stanici instalovala v říjnu 1944 ponorka U-387.

Wilhelm (WFL 36)

V prosinci 1944, kdy se již nejsevernější části Norska ocitly v rukou sovětských jednotek, instalovala posádka U-1163 stanici na norském ostrově Nordkap.

Britský torpédoborec HMS Tartar se v červnu 1941 podílel na zajetí německé meteorologické lodi WBS 3 Lauenburg severovýchodně od ostrova Jan Mayen

Mimo to mělo německé letectvo vlastní typ automatické meteorologické stanice s názvem Krote (Ropucha), které během války v počtu sedmi kusů umístilo na Špicberkách, Medvědím ostrově a Norsku. První „ropuchu“ umístila Luftwaffe na Špicberkách v červenci 1942, když musela opustit tento prostor po útoku norských vojáků v britských uniformách. Tyto stanice podávaly informace o teplotě vzduchu, tlaku a vlhkosti. Jejich minimální výdrž byla asi tři měsíce a potom bylo třeba doplnit baterie. Námořní stanice měly výdrž delší (od čtyř do šesti měsíců) a mimo to vysílaly i informace o síle větru. Oba typy byly vybaveny kódovacím zařízením, které naměřené údaje převádělo přes zabudované kódové jednotky morseovkou do centrály v Tromsö.

Tento systém ještě doplňovaly dálkové lety speciálně upravených letounů (především He-111 a FW 200) a v moři ponorkami ukotvené speciální meteorologické bóje – válcovitá zařízení o délce deseti metrů s devítimetrovou anténou. Tyto bóje se dvakrát denně vynořily z vody a asi hodinu přenášely data o počasí jako stanice WFL či Krote. Měly životnost kolem devíti měsíců, ale zároveň byly svědectvím o tradiční německé technické vyspělosti, protože několik bójí operovalo na mořské hladině ještě v roce 1946!

Automatické meteorologické stanice však měly jeden zásadní nedostatek a to, že bez přímé obsluhy nemohly podávat některé informace, například o „balistické“ (vysoké) poloze větru apod. Samozřejmě, že i Němci moc dobře věděli, že nejspolehlivěji budou pracovat ty meteorologické stanice, které budou mít lidskou posádku…

I.
Válka z prvních stránek novin

Arktická válka měla dvě tváře

Světová válka, jejíž prolog udělaly velmoci v září 1938 pitvou demokratického Československa za živa a která vypukla o rok později zákeřným napadením Polska nacistickým Německem a záhy poté i jeho komunistickým spojencem s předlouhým názvem Svaz sovětských socialistických republik, byla první totální globální válkou, která de facto zasáhla celou planetu. Nevyhnula se jí ani prakticky téměř liduprázdná oblast Arktidy.

Válka zde však měla dvojí tvář. Na jedné straně zde došlo k několika významným bojovým akcím, o nichž tehdy zprávy často obletěly celý svět, na straně druhé tu však probíhala především tichá či skrytá „válka o počasí“, která je hlavním tématem naší knihy.

Abychom však postupovali popořádku, vyberme v jakési stručné encyklopedické zkratce pro každý válečný rok z arktické oblasti alespoň jednu či dvě zásadní události, které ji tehdy dostaly na první stránky novin, do rozhlasového vysílání či do filmových zpravodajských týdeníků. Až poté nastane ten vhodný čas, abychom naše vyprávění vedli spíše po stopách těch, kteří se sice nezúčastňovali zpravidla velkých bitev, ale kteří měli daleko od nich v arktickém mrazivém světě svůj nenápadný, avšak důležitý podíl na jejich přípravách…

1940 – Bitva o Narvik

Když v úterý 9. dubna 1940 hitlerovské Německo napadlo Dánsko a Norsko, měly tyto věrolomné útoky dvojí tvář. Malé Dánsko obsadila jediná nacistická divize za pouhý den při takřka nulovém odporu Dánů. Dánská armáda kladla odpor na hranicích pouze při prvním německém náporu. Záhy však přišel rozkaz k jeho zastavení. Dánové měli do té doby 13 padlých a 23 raněných, na německé straně byl pouze jeden jediný mrtvý voják…

Norové se však bránili s mnohem větším zápalem. Dokladem toho je například potopení německé bitevní lodi Blücher torpédem z pevnosti Oscarsborg u Osla ráno 9. dubna. Německé námořní a parašutistické výsadky se však zachytávaly na norském území od Osla na jihu až po Narvik na arktickém severu, kde navíc město vydal Němcům prakticky bez boje zrádný velitel zdejší posádky, plukovník Sundlo.

Deset německých torpédoborců zde vylodilo 2400 mužů z 3. horské divize generálmajora Eduarda Dietla. Norský odpor tu symbolizovaly především pobřežní obrněné lodě Eidsvold a Norge, které však potopila německá torpéda. Stovky norských námořníků zahynuly a než přišel rozkaz, zbavující velení zrádného plukovníka Sundla a nařízující narvické posádce bránit město, byl Narvik obsazen Dietlovými horskými myslivci.

Tam, kde Němci v Norsku narazili na odpor, zasahovali velice tvrdě. Městečko Elverum bylo například těžce bombardováno Luftwaffe, když zde norský král podruhé odmítl jednat o zastavení branného odporu. Britové a Francouzi se zatím nehodlali smířit se ztrátou Narviku. Norsko pro ně mělo navíc dvojí význam. Jeho dlouhé pobřeží s mnoha fjordy nabízelo široké možnosti k vytvoření sítě základen pro námořnictvo, zejména pro ponorky. Narvik za polárním kruhem byl stejně strategicky významným místem, protože jeho přístav byl vybaven terminálem pro překládání železné rudy ze železnice na lodě. Rudu sem přiváželi z nejkvalitnějšího naleziště u švédského města Kiruna. V zimě bylo použití Narviku při transportu rudy do Německa často jedinou možností, protože jižnější švédské přístavy někdy zamrzaly, zatímco v Narviku bývá paradoxně vhodnější klima vzhledem k vlivu teplého Golfského proudu.

Proto se spojené britsko-francouzské velení rozhodlo zmocnit se Narviku stůj co stůj. Nejprve britské námořnictvo ve dvou bitvách zničilo, především zásluhou bitevní lodě Warspite, všech deset německých torpédoborců v tomto prostoru. Poté následovalo vyslání expedičního sboru, jehož základnou se stal přístav Harstad na blízkých ostrovech Vesterály. Spojenecké jednotky se začaly vyloďovat na různých místech s cílem obklíčit Němce.

Bojů o Narvik se zúčastnili i Poláci. Jejich horská Samostatná brigáda podhalanských střelců brigádního generála Zygmunta Bohusze-Szyszka v síle čtyř polních praporů se na norském území v Ankenesu u Beisfjordu vylodila 5. května spolu s britskou 24. brigádou, kterou tvořily tři prapory (Scots Guards, Irish Guards, South Wales Borderers). Ze severovýchodu se zároveň k Narviku přibližovali příslušníci norské 6. divize generála Fleischera.

Na severozápadu u Labergetu se vylodily francouzské jednotky pod velením generála Béthouarta, které se skládaly z 27. půlbrigády alpských střelců a cizineckých legionářů. Právě v uniformách cizinecké legie vstoupili do bojů za severním polárním kruhem poprvé i čeští vojáci. Byli příslušníky dnes již legendární 13. (horské) půlbrigády (13. DBLE), které tehdy velel podplukovník Magrin-Vernerey.

Tato jednotka se 22. dubna 1940 nalodila v Brestu a přes zastávku v Liverpoolu se vydala na sever do Ballangenu, kam dorazila 6. května 1940. Z této předsunuté základny potom legionáři zahájili operaci proti Narviku.

Na norskou půdu vstoupili 13. května, kdy se 1. prapor během několika hodin zmocnil Bjerkviku a 2. prapor Moeby. Následujícího dne se spojenecké jednotky dostaly k jezeru Hartvigvand. Jedním z českých příslušníků cizinecké legie byl František Tunák, který o těchto chvílích později napsal:

„Angličané, Poláci a my jsme hnali Němce až k horskému jezeru. Na jeho zamrzlé hladině trčelo bezmocně devět německých hydroavinů. Pro jistotu byly zničeny. Byla to hezká ukázka anglického dělostřeleckého umění. Lodní děla je rozprášila nepřímou střelbou, to znamená, že dělostřelci se bezvadně strefili, ačkoliv svůj cíl nemohli vidět.“

Boje zatím pokračovaly, protože hlavním cílem útoku zůstával Narvik na druhém břehu fjordu Ofotfjorden. K vylodění spojeneckých oddílů zde došlo 28. května 1940. Na skalní útesy se vyšplhal 2. prapor cizineckých legionářů, urputné boje zároveň vypukly i podél železniční tratě vedoucí do Švédska. Konečně za soumraku se do samotného centra Narviku probojoval 1. prapor 13. DBLE. Operace skončila, také díky odvaze a obětavosti polských a norských vojáků, naprostým úspěchem, protože zbytky německých jednotek byly nuceny ustoupit do hor k švédským hranicím.

Tato bitva za severním polárním kruhem však byla bohužel jakýmsi Pyrrhovým vítězstvím spojeneckých jednotek, protože jejich protivník byl zachráněn německou ofenzívou ve Francii. Katastrofální vývoj na francouzské frontě donutil spojenecké velení ke stažení svých jednotek z Norska. A tak se i francouzští cizinečtí legionáři včetně několika desítek Čechů ve spěchu nalodili a odpluli zpět do Bretaně. K 10. červnu 1940 bylo po všem, boje u Narviku prakticky skončily. Nacisté se opět zmocnili zničeného a téměř již vyklizeného přístavu pozemním útokem. Ústup spojenců hrdinně kryly norské oddíly. Poslední boje v Norsku se odehrály mezi 7. a 15. červnem, kdy byl dobyt důležitý přístav na severu Norska, Tromsö, v němž poslední čtyři týdny sídlil norský král Haakon VII. s norskou vládou. Ten využil britské nabídky a s rodinou a podstatnou částí generálního štábu odplul na lodi Devonshire do Anglie, aby odtud posiloval a řídil norské hnutí odporu ve vlasti.

Boje u Narviku byly až do bitvy u Moskvy v prosinci 1941 nadlouho jedny z mála vítězství protinacistické koalice, kdy se jméno tohoto severonorského města stalo důkazem i nadějí, že německá armáda není neporazitelná a že lze očekávat, že další její porážky ještě přijdou…

1941 – Pronásledování bitevní lodi Bismarck

Adolf Hitler, Berlín

V posledním projevu jste řekl, že ať se Angličané vylodí kdekoli, budou je vždy očekávat němečtí vojáci. Stop. Kde je máte? Stop.

Por. Wills

Text telegramu, který odeslal 4. března 1941 britský důstojník jednotek commandos poručík R. L. Wills z norské pošty ve Stamsundu na Lofotských ostrovech.

Okupované Lofotské ostrovy, vzdálené 1350 kilometrů od britské námořní základny Scapa Flow na skotských Orknejích, leží hluboko za severním polárním kruhem a měly se stát cílem operace „Claymore“, která měla zničit všechna zdejší zařízení na zpracování oleje, tamní flotilu, zmocnit se německých zajatců a získat dobrovolníky z řad norského námořnictva.

Výsadek na Lofotech byl opravdu úspěšný po všech stránkách. Pro jednotky commandos to byla cenná bojová zkušenost, kterou uplatnily při dalších nájezdech na nepřátelské pobřeží od Norska až po středomořskou oblast. Pro britské válečné propagandisty to byla potom vítaná příležitost, jak zdvihnout sebevědomí vojáků i civilistů na Britských ostrovech stejně jako mnoha příslušníků nacisty porobených evropských národů, kteří ve vysílání britského BBC hledali nějakou naději v blížící se zvrat ve válce.

Bilance akce byla rovněž celkem slušná. Britové se zmocnili 216 německých zajatců (převážně z pozemního personálu Luftwaffe), zničili tamní továrny a rafinérie oleje, potopili 11 lodí o celkové tonáži přes 20 000 t, jeden trawler vybavili vlastní posádkou a další do Anglie odvezli ve vleku.

Nezanedbatelným faktem pro norskou exilovou vládu v Londýně byla potom skutečnost, že s Brity odpluly z Lofot přes tři stovky dobrovolníků do norské zahraniční armády. Jeden z nich se objevil dokonce v norské uniformě a s puškou v ruce tak, jak v dubnu loňského roku bránil svou vlast před německými okupanty…

Výpady diverzních oddílů proti norskému pobřeží však zůstaly pouhou epizodkou ve srovnání s hlavní válečnou událostí roku 1941, kterou na severu Evropy představovalo pátrání po německé bitevní lodi Bismarck.

Když 14. února 1939 Dorothea von Loewenfeld v Hamburku v přítomnosti Adolfa Hitlera a dalších veličin nacistické říše křtila obří trup první plnohodnotné nacistické bitevní lodi, chybělo do vypuknutí druhé světové války pouhých 198 dní. Kmotra lodi byla vnučkou proslulého německého kancléře Bismarcka, po kterém byla záhy nejmocnější bitevní loď světa pojmenována.

Nejúčinnější podporu německým meteorologům v Arktidě poskytovaly ponorky

Loď měla výtlak v plném zatížení 50 900 BRT a v její základní výzbroji bylo osm děl ráže 381 mm a dvanáct děl ráže 152 mm. Pancéřování Bismarcka o maximální síle 360 mm bylo vyrobeno ze speciální oceli Wotan, kdy 6 cm této oceli odpovídalo 10 cm oceli užívané k pancéřování britských lodí. Loď měla takřka dokonalý komorový bezpečnostní systém a její mohutné hnací agregáty dokázaly vyvinout rychlost 31 námořních uzlů (= 57,412 km/hod), což tehdy z ostatních bitevních lodí a bitevních křižníků dokázal pouze britský bitevní křižník Hood.

Po dokončovacích pracích byla loď konečně 24. srpna 1940 předána do bojové sestavy Kriegsmarine. V této chvíli, kdy Německo smetlo Francii, se zdálo, že Hitlera od úplného vítězství ve světové válce dělí celkem málo a že pro nacisty pak bude tato loď jen symbolem síly při triumfálních oslavách vítězství.

Bismarck zatím se svou posádkou v počtu 2400 mužů absolvoval několikaměsíční výcvikový program v Baltském moři a poté čekal v okupované polské Gdyni na rozkaz k první bojové akci, kterou se měl stát korzárský výpad do Atlantiku. Dne 5. května 1941 navštívil loď sám Adolf Hitler. Rozkaz k vyplutí na širé moře se tak stal jen otázkou krátkého času. Spolu s Bismarckem měla do světa vyrazit i bitevní loď Prinz Eugen.

Obě lodi opustily okupovaný polský přístav v noci z 18. na 19. května 1941. Když se po nějakém čase o jejich plavbě dozvěděla britská Royal Navy, okamžitě pochopila, že cílem obou mohutných lodí je s největší pravděpodobností útočit na britské konvoje v severním Atlantiku a dezorganizovat tak celý konvojový systém. Britové se rozhodli udělat vše pro to, aby jim v tom zabránili.

O dramatické honičce na obě německé lodi bylo napsáno mnoho knih a natočeno několik dokumentárních filmů. Český čtenář měl možnost detailně se s touto událostí seznámit především po roce 1978 díky knize Ludovica Kennedyho Pronásledování bitevní lodi Bismarck. Nás v tuto chvíli může zajímat především to, že část této honičky proběhla za severním polárním kruhem a že mezi Islandem a Grónskem došlo v této souvislosti k tragické události, která těžce zasáhla britské námořnictvo a zároveň byla prvním a také posledním velkým úspěchem Bismarcku…

Německý svaz se po několika dnech plavby dostal až za severní polární kruh, kde se setkal s cisternovou lodí Weissenburg a poté se vydal obloukem na jih, aby pronikl severozápadně od Islandu Dánským průlivem mezi minovými poli a květnovou hranicí celistvého ledu před grónským pobřežím. V patách mu byly britské lodi Suffolk a Norfolk, které předtím střežily úzký koridor mezi minovými poli a ledem a nyní ohlásily blížící se německé bitevníky. K zásadní změně však došlo 24. května 1941, kdy britskou dvojici doplnily bitevní loď Prince of Wales a bitevní křižník Hood.

V 5.52 spustily všechny čtyři lodi palbu na vzdálenost přibližně 23 000 metrů. Obě německé lodě si během noci vyměnily pozice a vpředu byl nyní Prinz Eugen, čehož si velitel Britů viceadmirál Lancelot Holland nevšiml, a tím pádem Bismarcka ostřeloval jen Prince of Wales. Kvůli přibližování přišli Britové o svou dělostřeleckou převahu, protože mohli používat jen přední věže obou lodí (jedna hlaveň na Prince of Wales měla navíc poruchu, a tak mohl střílet jen z pěti místo z šesti hlavní). Prvního zásahu dosáhl Prinz Eugen, a to již druhou salvou. Granát ráže 203 mm dopadl ve střední části lodi a způsobil malý požár. Bismarck se také rychle zastřílel a během pěti minut několikrát za sebou zasáhl Hooda granát ráže 381 mm.

V 6.00 se vzdálenost mezi protivníky snížila na 16 500 metrů a admirál Holland vydal rozkaz srovnat kurz s nepřítelem. Ještě než se Hood stačil stočit na nový kurz, dopadla na jeho palubu Bismarckova pátá salva (byl zasažen určitě čtyřmi, možná i šesti granáty najednou). Mezi stěžni se objevila záře, a pak vyšlehl z trupu několik desítek metrů vysoký plamen. Loď se rozlomila vejpůl a za pár vteřin zmizela pod hladinou. Během několika šílených okamžiků skončilo své životy pod hladinou 1416 mužů posádky! Zachráněni byli pouze tři muži z celé posádky – starší námořník Robert Tilburn, signalista Albert Briggs a praporčík W. Dundas…

Houževnatí Britové se však z potupy a šoku ze zániku Hoodu rychle vzpamatovali a okamžitě zahájili odvetnou akci, která sledovala jediný cíl – za každou cenu potopit Bismarcka!

Do jeho pronásledování (Prinz Eugen pokračoval v plavbě na Atlantik) se okamžitě zapojily i další britské lodě, ale následujícího dne ráno s ním Britové ztratili radarový kontakt. To však velící německý admirál Lütjens nevěděl, a proto když vyslal dlouhou depeši na námořní velitelství, Britové ji zachytili, a tím znovu zaměřili jeho pozici. Ačkoliv k Biskajskému zálivu mířily britské lodě z celého Atlantiku, pokud by Bismarck pokračoval dál stejnou rychlostí, podařilo by se mu uniknout.

Jedinou britskou nadějí byly obstarožní Swordfishe z letadlové lodě Ark Royal, která se blížila od jihu s dalším námořním svazem. Během odpoledne 26. května odstartovaly dvě útočné vlny. Ta první skončila trapasem, kdy piloti omylem zaútočili na Sheffield, který navíc naštěstí nezasáhli. Úspěchu dosáhli až piloti druhé vlny, kteří ohlásili dva pravděpodobné zásahy, přičemž ani netušili, jaké měli štěstí. První torpédo vybuchlo ve střední části trupu, aniž by zanechalo nějaké škody, zato druhé torpédo zasáhlo na zádi kormidlo, a to právě ve chvíli, kdy bylo vytočeno na maximum doleva a v této pozici ho také výbuch zablokoval. V britské admiralitě nejprve zavládlo zklamání, ale potom průzkumná letadla ohlásila, že Bismarck opsal několik kruhů a poté zamířil na sever, tedy pryč od francouzských základen. Ani přes veškerou snahu mechaniků se kormidlo nepodařilo uvolnit a loď mohla plout rovně jen střídáním chodu levého a pravého stroje a navíc jen proti vlnám, aby nedošlo k zaplavení dalších prostor na zádi. Celou noc obtěžovala německou loď smečka britských torpédoborců a nenechala posádku vyspat.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Válka v Arktidě.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.